Keresd a szerző novelláit:

https://alomgyar.hu/konyvlista/novellak

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

A remény hajnala, 2015

A sötétség fogságában, 2015, 2018

Eltitkolt múlt, 2016

Viharos érzelmek, 2016

Törékeny vonzerő, 2017

Elvarratlan szálak, 2017

Ördögi kísértés, 2018

Csábító-sorozat 1–3., 2018–2019

Bűnös viszony 1–2., 2019–2020

Elfojtva 1–2., 2020–2021

Biztos menedék 1–2., 2020–2021

Hatalom, mámor, Toszkána 1–3., 2021–2022

Perzselő románc Provence-ban 1–2., 2022

Toszkán lázadó 1-3., 2023

Copyright © Anne L. Green, 2023

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Kalocsai Judit

Korrektúra: Valentin Kristóf

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2023

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5708-24-6

Előszó

Drága Anthony!

Bocsásd meg nekem, amit veled tettem!

Ezzel a történettel hosszú évek óta tartoztam neked. Hogy miért?

Mert a te szívbe markoló sorsod, fájdalmad megihletett, beköltöztél a fejembe és a szívembe.

Ez a történet is azt bizonyítja, hogy az érzelmi kötődés fájdalommal jár. Ha nem létezne szeretet, akkor a veszteség sem járna elviselhetetlen kínokkal. Mégis, szeretni és szeretve lenni a legnagyobb ajándék a világon.

Sokan rosszul értelmezik a hűség szó fogalmát. Gyakran összekeverik a tulajdonlással, a birtoklással. De hogy mit is rejt számomra ez a szócska, elárulom.

A hűség számomra egy fogadalmat jelent, hogy mindig hű leszek önmagamhoz.

Az érzéseimhez, amiket a szívemben őrzök.

Az eszmékhez, amiket vallok.

A cselekedeteimhez, amiket megteszek.

Az emberekhez, akiket szeretek és tisztelek.

Ez pedig nem jelent sem többet, sem kevesebbet, mint azt, hogy vállalom önmagam.

Ez a szenvedély, ez a tűz, ez a mosoly, ölelés vagy könny.

Minden körülmények között hű maradok a lelkem, az elmém és a szívem szavához.

Minden más hűtlenség.

Csak így élhetek boldogan és szabadon.

Kényszerből hűségesnek lenni: pokol.

Ha engem szeret vagy én szeretek valakit, nem azért érzünk így, hogy egymás szolgái legyünk.

Milyen alapon is formálnánk jogot egy másik ember kizárólagos birtoklására?

Ugyanakkor az sem történhet meg, hogy valaki, akárki birtokoljon engem.

A szeretteinknek minden pillanatban meg kell adnunk a választás szabadságát, ami nem is olyan nehéz, ha tényleg elfogadjuk őket olyannak, amilyenek.

Ne azért legyünk hűségesek, mert kell, hanem azért, mert szívből jön!

Így kerülhetjük el a hűség poklát.

ANTHONY

Bérelj fel, szívem!

„A gyilkosok nagyon is hasonlítanak a hétköznapi emberekhez, és úgy is viselkednek. Kedvesek, csendesek, jó modorúak, és gyakran igen értelmesek.”

(Agatha Christie)

Alkonyodott, a nap utolsó sugarait már elnyelte a sötétség. Egy kertes házakkal szegélyezett ligetes sétányon bolyongtam. Stresszes egy melóm volt, ezért éjszakánként, amikor éppen nem szólított el a kötelesség, gyakran jártam ki levegőzni. Cél nélkül kóboroltam a susogó fák között, amikor hirtelen a bokrok takarásából egy fiatal, feltűnően csinos nő tűnt elő. Elegáns ruhát viselt, hozzá illő sminkkel. A magas sarkúja kopogása visszhangzott a kietlen utcán. A vállára vetett hivalkodó bunda sem kellett ahhoz, hogy megállapítsam, igencsak tehetős. Odalépett hozzám, amitől eluralkodott rajtam egy kellemetlen érzés.

– Jó estét! Ha nem tévedek, maga a Végszükség – szólított meg búgó hangon.

Felvont szemöldökkel néztem rá. Sosem jelentett jót, ha egy idegen, akit még sosem láttam, tudta a becenevem. Alaposan szemügyre vettem a nőt, mert mindig voltak árulkodó jelek, hogy ellenség vagy barát az illető. A kezem a biztonság kedvéért már a pisztolyom markolatát szorongatta.

– Egy közös barátunk tanácsolta, hogy forduljak magához. Gyors és hatékony megoldásra lenne szükségem, és azt rebesgetik, hogy az ilyen esetekben maga a legjobb.

– Nem értem, mire gondol – játszottam meg magam. Nem arra számítottam, hogy így talál majd meg a potenciális ügyfelem.

– Ugyan már, tudja, hogy értettem. Van valaki, aki veszélyt jelent, és ki kellene iktatnia – felelte egyértelműen.

– Nézze, bogaram! Kizárólag nagy és komoly ügyekkel foglalkozom! Nem érdekelnek a családi viszályok. A piti feladatok már nem az én asztalom – akartam neki hátat fordítani.

Nem szoktam hozzá az ilyen és ehhez hasonló megkeresésekhez. Felháborítónak, lealacsonyítónak és megalázónak tartottam. Én profi vagyok, kiscsillag!

A pályám elején sok olyan ügyet vállaltam el, ahol a nő meg akart szabadulni a gazdag, de unalmas férjétől, de már nem ezeket az időket éljük. Már nem kockáztatok a labilis, szószátyár, érzelmein uralkodni képtelen átlagemberekkel. Az effajta munka keveset fizet, és óriási a lebukás esélye, mert ott van bennük a ketyegő bomba, ami bármikor felrobbanhat: a lelkiismeret, vagy ami ennél is rosszabb, az ostobaság. Ha lebuknak, én is velük bukom. Ennyire azért már nem kell a pénz.

– Nem akárki a célpont – felelte a nő búgó hangon. – Igazi csemege lesz magának – kacsintott rám kacéran.

Csemege nekem? Ez a nő túlgerjeszti a biztosítékaim. Látszik, hogy nem ért semmit. Degradáló, ahogy a bérgyilkosokról vélekedik. Akárcsak a legtöbb ember. Nem azért űzöm ezt a szakmát, mert élvezem a gyilkolást, se hatalmi ambícióm, se valami elcseszett istenkomplexusom sincs, egyszerűen csak ez a hivatásom. Ehhez értek.

– A maffia egyik tagja, Samuel Norton a célpont – adta elő olyan természetességgel, mintha mindennap bérgyilkosokat fogadna fel. – Tudja, sosem csináltam még ilyet – tette hozzá, mintha a gondolataimban olvasott volna. – Nem is igazán tudom, hogyan kellene ezt jól csinálni. Egy ilyen megbízatáshoz feltétlen bizalomra van szükség, én viszont nem ismerem magát. Ha csak most az egyszer bukik is le, kiderül, hogy én béreltem fel, és egészen biztosan nekem is végem van – bájolgott.

– Nézze, hölgyem, nem szeretem, ha valaki ennyire a képembe tolakodik, amikor megbízást ad. Ha ennyire fél a következményektől, tegye azt egy felhőkarcoló tetején vagy egy lehallgatásbiztos szobában, de ne az utca közepén, ahol bárki megleshet minket!

– Mint már említettem önnek, gőzöm sincs, hol és hogyan érhetek el egy olyan embert, mint ön. Nem vagyok tisztában a protokollal.

– Hát akkor ideje megtanulnia, ha nem akar „lebukni” – használtam a saját szavait.

– Nagyon fontos lenne, hogy balesetnek tűnjön a dolog. Ha gyilkosság áldozata lesz, egész biztos, hogy gyanúba kerülök – suttogta idegesen. Hangosan horkantottam. Ki mondta, hogy elvállalom? Olyan határozottan beszélt a nő, mintha már rá is bólintottam volna a megbízásra.

– Mielőtt megkeres egy bérgyilkost, nem ártana tisztában lennie egy-két dologgal. Ne úgy képzeljen minket, mint ahogy a regények vagy a filmek bemutatnak. Unalmas sablonokat használnak az írók és a rendezők. Mindig pisztolyt vagy mérget használnak, esetleg autóbalesetet rendeznek, csakhogy ezek mind olyan módszerek, amelyek megkönnyítik a lelepleződést, épp ezért az önéhez hasonló estekben nem ezek a módszerek a hatásosak.

– Briliáns! Tudtam, hogy maga az én emberem! Milyen módszert fog használni?

– Olyat, amelynél nem gyanakodnak idegenkezűségre, például egy betegségre gondolnak.

– Ne vicceljen velem! Ilyen módszer is létezik? Hogy betegíti meg Samuelt?

Elegem volt már az ostoba kérdésekből.

– Elátkozom az áldozataimat – gúnyolódtam.

– Egyre kegyetlenebbnek tűnik – kerekedett ki a szeme. – Ne vegye sértésnek, de ezt nehéz elhinnem. Átkokkal megölni valakit elavult.

– Maga is képes lenne rá, látom – mértem végig. – Amilyen intelligenciával van megáldva, maga a leghatékonyabb módszer. Megnövelheti a célpont környezetében a stresszt, ezáltal folyamatosan gyengítheti a szívét, és kivárjuk, hogy ebbe haljon bele.

– Nekem nincs ennyi időm! – vágott közbe.

Nem igazán értette, mire akartam célozni. De miért is vártam mást? Messze lerítt róla, hogy a férfiak nem az eszéért kedvelik. Ha okos lett volna, hamar kapcsol, hogy nem vállalom a megbízást, csak szórakozom vele, de így kénytelen voltam nyomatékosítani a döntésem.

– Majd egy következő életben talán hasznosítja a mai napon szerzett tapasztalatait – húztam elő egy injekciós tűt. A nő szeme kikerekedett, az arca elsápad. – Maga tényleg olyan ostoba, amilyennek Samuel leírta. Nem hittem volna, hogy tényleg megkeres, azt pedig főleg nem, hogy a nyílt utcán teszi – ingattam hitetlenkedve a fejem. A nőnek, amint felfogta, mi történik, megeredt a nyelve.

– Samuel egy aljas, szemét disznó, de azt azért nem gondoltam volna, hogy ilyen undorító lépésre szánja el magát.

– Miért, maga talán jobb nála? Ő nem bérelt fel engem, saját kézzel akart végezni magával. A megbízásom úgy szól, ha maga megbízást ad az ő megölésére, akkor iktassam ki – indultam meg felé.

– Várjon! Kérem, ne öljön meg!

Tovább is könyörgött volna, de ettől a résztől szerettem magam megkímélni. Egy határozott mozdulattal kaptam el őt. Az egyik kezemmel a száját tapasztottam be, a másikkal a mérget a fejbőrébe fecskendeztem. Pontosan tudtam, hány másodpercig fog vergődni, amíg hatni kezd a méreg. Kivártam a pillanatot, majd eleresztettem. A teste ernyedten rogyott össze a kihalt utcán. Hogy miért éppen így végeztem vele? Na, nem feltétlenül azért, hogy ne szenvedjen sokat, sokkal inkább a spórolás volt a cél. Nem voltak olcsók a profi fegyverhez a speciális töltények. Nem pazarolhattam őket tudatlan szöszikre. Emellett felesleges volt a felhajtás. Egy egyszerű szívinfarktust fog az orvos megállapítani. Nem is keresi majd idegenkezűség nyomát, és hiába is tenné, mert az a hajában van elrejtve. Sem tűszúrás helyét, sem méregnek nem találja majd nyomát. Egyébként sem szerettem a földön vergődő test látványát, a tiszta munka híve voltam, ám ha a megbízásom úgy szólt, hogy az illető kínhalált szenvedjen, akkor lassan véreztettem ki az áldozatom.

– Hálás lehetsz nekem, aranyom! Ha a barátod kapott volna el, nem lettél volna ilyen szerencsés. Nem kellett volna olyan dolgokba ütnöd a csinos kis orrod, amihez bizony semmi közöd. Nagy hiba volt gyémántot lopni egy maffiózótól – léptem el a testtől, és indultam az autóm irányába.

Egy esti séta alatt százezer dollárt kerestem. Na, nem olyan jól, mint általában szoktam, de azért zsebpénznek ez se rossz. Ennyit ért a nő élete, akinek mindenképpen meg kellett halnia. Samuel maga kapta volna el a nőt, csak közben tudomást szerzett róla, hogy fel akar bérelni a meggyilkolására valakit. Igaza volt. Ha ő intézte volna el a dolgot, nem ússza meg ilyen könnyen.

Hogy ki vagyok én? Erre a kérdésre többféle válasz létezik. Egyesek csak úgy emlegettek: a Végszükség. Választhattam volna sokkal félelmetesebb, véresebb becenevet is, de én se mészárosnak, se hóhérnak nem tartottam magam, sokkal inkább az elegancia híve voltam. A hivatásomat is igyekeztem művészi szintre emelni. Attól, hogy valakinek meg kellett halnia, még nem volt muszáj fröcsögnie a vérnek. Megadtam az áldozataimnak az esélyt, ha már nincs választásuk, legalább emelt fővel távozhassanak. Ha tehettem volna, nyíltan cáfoltam volna azt a regényekből, filmekből és videójátékokból ismert helyzetet, hogy a bérgyilkosok rendszerint távcsöves puskával végeznek az áldozataikkal, mert ez távolabb nem is állhatott volna a valóságtól. A filmekben általában drága mesterlövészpuskákkal dolgozó profikat látunk, persze, mert ez a látványos. Ám a bérgyilkosságok a való világban ennél sokkal hétköznapibb körülmények között zajlanak. Bár mi sem vagyunk egyformák. Az a kör, amelyikkel nekem dolgom volt, nem feltétlenül akart a maffia pincsikutyájává válni. Egyszerűen csak olyanok voltunk, mint a szomáliai halászok vagy a kolumbiai farmerek, akiknek megszűnt a megélhetésük. Nem maradt hal a tengerben.

Én is a jó oldalon kezdtem. Egykor az amerikai tengerészgyalogságnál szolgáltam a felderítő-mesterlövész szakasznál, de maga a hazám csalt tőrbe, válaszút elé állított: vagy végrehajtok egy megvalósíthatatlannak tűnő küldetést, vagy mehetek isten hírével. Végrehajtottam, mert felesküdtem. Ám azzal senki nem számolt, hogy túlélem az akciót, ami óriási bakinak bizonyult. Bérgyilkost küldtek a nyakamra, úgyhogy meg kellett rendeznem a halálomat, és újjászületnem.

Ekkor lépett színre Anthony Wright. A bérgyilkos, akinek a kiiktatásom lett volna a feladata, és aki alkut ajánlott. A haza ugyan már nem tart igényt a szolgálataimra, de egy új világ tárt karokkal fogad. Ergo vagy a golyót választom a fejembe, vagy örök hűséget fogadok egy másfajta hatalomnak, a maffiának. Habár jól tudtam, hogy egyszer még megbánom a döntésem, a maffiát választottam. Tisztában voltam vele, hogy ez a kötelék egyirányú utca, egy olyan szövetség, ahová a saját lábamon lépek be, de ha hibázom, koporsóban távozom. Mégis belementem. Hogy miért? Nem azért, mert féltem a haláltól. Egyszerűen csak dühös voltam és elkeseredett. Elégedetlen voltam az életemmel, és nem akartam így befejezni. Így kapva kaptam az alkalmon.

Mivel azzal mégsem dicsekedhettem, hogy bérgyilkos vagyok, hivatalosan Anthony Wright lettem, a testőr. Ez lett az én nagy lehetőségem a társadalmi és gazdasági rendszerrel szemben. Kitaszítottként így kerülhettem vissza a körforgásba. A maffiafőnök, Ramírez azonban egészen másféleképpen kívánta, hogy a szolgálatába állítsam a fegyverem. Sokáig kerestem a helyem, tanulmányoztam a kollégáimat, és hosszas elemzések után megállapítottam, hogy a bérgyilkosoknak négy fajtája van. Az első kör a legalja. Ők a kezdők, akiket általában már az első melójuk után elkapnak, mert dilettáns módon, felkészületlenül ugranak neki a küldetésnek. Aztán ott vannak az egyszerű melósok, akik amúgy is a bűnözésből tartják fenn magukat. Ők már egy fokkal ügyesebbek, képzettebbek, de a kapcsolatrendszerük és helyi ismertségük miatt hamar lebuknak. A sorban őket követik a mestergyilkosok, akik már komoly katonai kiképzésben részesültek, és a sikerük titka, hogy szinte semmi sem köti őket sem az áldozathoz, sem a gyilkosság helyszínéhez. Végül pedig itt vagyok én, a profi. Annyit tanulmányoztam a riválisaim, és csóváltam időnként a fejem a ballépések láttán, hogy elhatároztam, a legjobb leszek.

A bérgyilkosok első ránézésre átlagos, kedves emberek. Elsőre én is annak tűnhetek, amíg valaki bele nem néz a szemembe. Habár a feleségem, Susanne szerint rajtam még első pillantásra sem fedezhető fel a kedvességnek nyoma sem. Hogy házas vagyok? Igen! Feleséggel és két gyerekkel büszkélkedhetek. Életemnek talán ez az egyik fricskája. A bérgyilkosok mindig elzárkózva a világtól élnek, nekem mégis muszáj volt kilépnem a fényre. A feleségemet az egyik küldetésem során ismertem meg, amikor egy Los Angelesben forgató híres színészt kellett nyomok nélkül eltennem láb alól. Öngyilkosságnak kellett beállítanom a dolgot, de ahhoz, hogy ezt gyanú nélkül véghez vihessem, a közelébe kellett férkőznöm. Nem volt nehéz elintéznem, hogy a testőrsége tagja legyek, így heteken keresztül követhettem őt teljesen legálisan, hogy megfigyeljem a szokásait. Ekkor ismertem meg Susanne-t, aki egy igen leleményes riporter volt. Fifikás módszerekkel igyekezett a célpontom közelébe jutni. Tetszett az elszántsága, és az, ahogy a lebukásait kezelte. Az egyik alkalommal, mikor elkaptam, egyezséget kötöttünk. Én úgy teszek, mintha észre sem vettem volna, ő pedig eljön velem vacsorázni.

Egyéjszakás kalandnak indult a dolog, ami azóta is tart. Hogy tudja-e, ki vagyok és mit tettem a felfuvalkodott hólyaggal, aki vele sem volt tisztelettudó? Naná! Susanne tisztában van vele, hogy nem vagyok rossz ember, csak nem éppen hétköznapi a hivatásom. Ám ez nem befolyásolja a családomhoz fűződő viszonyom. Imádtam a feleségem és a gyerekeim. Otthon gondoskodó, kedves, szórakoztató családfőként éltem a hétköznapokat. Senki meg nem mondta volna rólam, mivel is foglalkozom valójában. Ez volt az én legjobb álcám.

A kis esti sétámból hazafelé tartottam, amikor megcsörrent a telefonom.

– Ramírez – szóltam bele, miután vetettem egy pillantást a kijelzőre.

– Van egy testhez álló feladatom neked. Gyere be reggel, és elmondom a részleteket!

Jó vérebként pontosan azt válaszoltam, amit mindig is.

– Ott leszek!

Nem kérdeztem semmit, csak hazamentem a családomhoz.

ELENA

Hivatásom a hitvallásom

„Léteznek orvosi csodák. Bár mi, akik a tudományra esküdtünk fel, nem szeretünk hinni a csodák létezésében. De léteznek, történnek dolgok, amikre nincs magyarázat. Nem irányíthatjuk őket, de megtörténnek. Élünk a csodával, ha rátalálunk, átnyúlunk a szakadékon. Bár lehetetlennek tűnik, és nélkülöz minden logikát, átérünk.”

(A Grace klinika című film)

Az életem egy őrültekházához hasonlított. Egy kórház folyosóján rohangáltam fel s alá. Az éjszakák egy baleseti klinikán sosem teltek unalmasan, főleg nem akkor, amikor tömegszerencsétlenség történik az autópályán. A telefon csörgött, és mi tudtuk, pokoli éjszaka vár ránk.

A kórház összes orvosa az ápolókkal egyetemben a mentőknek kialakított parkolóban várta, hogy befussanak az autók a sérültekkel. Az egyre hangosodó szirénahang jelezte, hogy hamarosan megérkezik az első sérült.

– Elena, a tiéd – jelezte a kollégám előre, hogy átvehetem a beteget.

A mentő begördült, kivágódott az ajtaja, és a mentős kollégák a medikusaimmal összehangoltan azonnal leemelték az ágyat, és már toltuk is végig a folyosón a sürgősségi ambulanciára, miközben a vezető mentőorvos elhadarta nekem a beteg állapotát és hogy mit alkalmaztak elsősegélyként. Pár pillanattal utánuk kék fénnyel és szirénázva befutott egy másik mentőautó is. A sérülteket tolószékekben és hordágyakon vitték be a vizsgálókba.

– Megtámasztottam a nyakcsigolyáit, és oxigénmaszkot adtam rá. Többet nem tudtam tenni – mondta a mentős.

– Pontosan azt tette, amit kellett – nyugtattam meg, de közben már én is figyeltem a beteg állapotát. – Tudja, hogy pontosan mi történt vele? Ez segíthetne a vizsgálatnál – érdeklődtem, mert nem a szokványos autóbalesetes sebek borították a testét.

– Motorbaleset. Rendkívül nagy sebességgel belerohant az egyik nagyteherautóba, és húsz métert csúszott az úton – tájékoztatott.

Kissé összerezzentem.

– Akkor szerencséje, hogy még él. Valószínűleg többszörös jobb oldali bordatörése van. A tüdeje is sérülhetett. Teljes mellkas- és medence-CT-re lesz szükségem – üvöltöttem el magam, mert azt a tájékoztatást kaptam, hogy a beteg gerince is megroppant.

Alig adtam ki az utasítást, a sebesült férfi hevesen kezdett el levegő után kapkodni.

– Esik a vérnyomás. száz per hetven. A légzés is csökken, már csak tizenkettő – figyelmeztetett a medikusom, Angie. – Lassan teljesen elveszti az eszméletét – nézett rám.

– Angie, hozd a lélegeztetőt! Intubálnunk kell, hogy mesterségesen lélegeztessük. Készíts elő mindent! – utasítottam a medikusom.

Kicsit aggasztott, hogy amíg az életéért küzdök, a lábából ömlik a vér. Rohamosan romlottak az értékei. Gyorsan felvágtuk a nadrágszárát, hogy hozzáférhessek a sebhez. Sürgősen el kellett állítanom a vérzést. Amikor megláttam, milyen súlyosan roncsolódott a lába, csak annyit tudtam mondani:

– Reméljük, nem veszíti el a lábát… Kerítsetek egy műtőt!

Angie mély lélegzetet vett mellettem, és letörölte a homlokán gyöngyöző verítéket. Látszott, hogy túl sok volt ez neki.

– Jól vagy? – kérdeztem, mert ez volt az első élesben eltöltött olyan éjszakája, amikor eluralkodott a káosz.

– Megleszek – felelte eltökélt arckifejezéssel, majd hirtelen minden felgyorsult.

– Fibrillál! Gyorsan! Defibrillátort! – hajoltam a férfi fölé, és kezdtem el a szívmasszázst. – Töltés kétszázra! Mindenki lépjen hátra!

Amikor a férfi mellkasára helyeztem a fémlapokat, az elektrosokk hatására összerándult a teste.

– Szívmegállás! – kiáltotta el magát Angie hirtelen. – Megállt a szíve!

Egyre felfokozódott a hangulat.

– Rendben, most próbáljuk háromszáz joule-lal!

Nem adtam fel olyan könnyen, de úgy tűnt, hogy a fáradozásunk eredménytelen.

– Nincs változás – állapította meg Angie.

Ez az a pillanat, amikor az orvosok többsége leteszi a defibrillátort, és megállapítja a halál időpontját. Angie hamuszürke arccal állt mellettem, de én acélosan kitartottam. Gyorsan bevezettem egy kanült a férfi karjába, aki élettelenül hevert előttünk, és bekötöttem neki egy infúziót.

– Újra! Töltés háromszázra! – estem neki ismét. Nem gondolkodtam, csak ösztönösen csináltam, amit a megérzésem diktált.

– Az elektrosokk csak akkor használ, ha még van némi szívműködés, de az övé már nem tud vért pumpálni, így legfeljebb csak megég a szívizom nagy része – okoskodott a medikusom.

– Csináld! – kiáltottam rá.

Összerezzent, de tette, amit kértem tőle. Az adrenalin megtette a hatását, a harmadik kísérlet után a monitoron futó szívritmusgörbék végre nem egyenes vonalat mutattak. Letettem a defibrillátort, és stabilizáltam a férfi állapotát. Eltoltuk a műtőig, ahol már vártak rá. Gyorsan elhadartam az instrukciókat, és hagytam, hogy a kolléga tegye a dolgát.

A szívem vadul kalapált, majd kiugrott a torkomon. Alaposan próbára tette minden tudásom a beteg. Amikor végre kifújtam magam, fáradtan ereszkedtem le a fal mentén a kórház padlójára. A homlokomról törölgettem az izzadságcseppeket.

Angie bizonytalanul toporgott felettem.

– Sajnálom. Tévedtem – nézett le rám bűnbánó arccal. Vettem egy mély lélegzetet, miközben feltápászkodtam a földről, és próbáltam nem a bennem dúló feszültséggel válaszolni.

– Értékelem, hogy beismered, hogy hibáztál, de ha még egyszer megkérdőjelezed, amit mondok, keress magadnak más mentort. Éles helyzetben nincs idő vitatkozni. Belegondoltál, hogy ez akár a beteg életébe is kerülhetett volna?

– De a tankönyvekben azt írják…

– Mondd csak, mikor fogod már fel, hogy az életmentést nem húzhatod rá szaros tankönyvi sémákra! – üvöltöttem rá. – Ha én ma ezt tettem volna, az a férfi halott lenne.

– Én csak félek – sírta el magát. – Annyira ijesztő egy ember életéért felelősséget vállalni.

Lesütöttem a szemem, mert eszembe jutott, milyen érzés volt először egyedül szembeszállni a halállal. Valóban vérfagyasztó.

– Hajlandó vagyok úgy tenni, mintha ez meg sem történt volna – nyeltem nagyokat. – De csak azért, mert pontosan tudom, milyen érzés. Ám még egyszer nem nézem ezt el. Bármit kérek, teszed, amit mondok – fúrtam a tekintetem az övébe. Angie hevesen bólogatott. – Tudod, a monitorok valóban segítik a munkánkat, mert a pillanatnyi helyzetről kapsz egy visszacsatolást, csakhogy egy páciens élete nem csupán egyetlen momentumból áll. Az összképet kell nézned, és mindenekfelett hallgatnod a megérzéseidre, mert abból baj nem lehet. A tankönyvek csak a mankód, megtanítanak, mi mire való, hogyan alkalmazd, hogyan diagnosztizálj, de amitől igazán profi orvos válhat belőled, azt hiába keresed bennük. Nem elég az egyes testrészekről mély ismeretekkel rendelkezned, hanem az emberi test egészét és bizonyos fokig a benne lakó lelket is látnod kell. A lélek erejét, az élni akarást a monitor nem érzékeli. Továbbá, a jó orvos nem siklik el a részletek felett, alapos és tudatos, megtesz mindent a betege érdekében. A legjobb orvosok képesek az ablakon is bemászni, ha az ajtó zárva van előttük, de ami ennél is fontosabb, az a hit. Akkor is hinnünk kell, amikor már mindenki más feladta.

– És miben hisz ilyenkor az ember? – kérdezte reményvesztetten.

– Önmagában. Abban, hogy nem véletlenül választottuk ezt a hivatást, és hogy az adott sérült sem véletlen, hogy pont a mi kezünk alatt fekszik. Nincsenek véletlenek!

Angie elgondolkodott ezen, majd biccentett, hogy megértette.

– Elena! – kiáltott oda hozzánk a kollégám, Ashton. – Mindjárt befut a következő mentő, de már nincs több orvos. Tudjátok fogadni? – kérdezte aggodalmas arckifejezéssel.

– Hát persze – eresztettem el egy biztató mosolyt a medikusom felé, és már szaladtunk is a mentő elé.

Sokan kérdezik meg tőlem, amikor megtudják, hogy orvos vagyok, hogy miért éppen ezt a hivatást választottam. Mindig ugyanaz erre a válaszom: az élet védelme a legfőbb célom, mert az megfizethetetlen. Segíteni akarok az embereknek élni, túlélni. De az igazság az, hogy ilyenkor mindig eszembe jut a pillanat, amikor tinédzserként szemtanúja voltam egy súlyos autóbalesetnek. Egy őrült a fék helyett a gázra taposott, és elütött négy gyereket a zebrán. Mindenki csak állt ott bambán a sokkhatás alatt; amikor felocsúdtak a járókelők, segíteni szerettek volna a szerencsétlenül járt gyerekeken, de senki sem tudta, mit kellene tennie. A négy gyerekből kettő láthatóan könnyebben sérült, de kettőnek az állapota válságosnak tűnt. Minden vágyam volt, hogy segítsek rajtuk, enyhítsek a kínjaikon, de én is csak tehetetlenül álltam felettük, és néztem, ahogy egyre nagyobb a vértócsa körülöttük, és tudtam, egyre fogy az életerejük.

A mentő szerencsére gyorsan megérkezett, és sikerült stabilizálniuk az elütött gyerekek állapotát. Én megkövülten álltam ott, és néztem, hogyan küzdenek az életükért. Amikor végeztek az orvosok, az egyikük odalépett hozzám.

– Te jól vagy, kislány? – guggolt le hozzám, hogy felmérje az állapotom. Hevesen bólogattam, hogy igen, jól vagyok. Felállt, beszállt az autóba, és szirénázva indultak a kórház irányába. Csodálattal néztem utánuk. Ők az igazi hősök. Abban a pillanatban tudtam, mit akarok csinálni az életemmel. Hős akarok lenni. Életeket akarok menteni. Orvos leszek, mert soha többé nem akarok csak úgy tétlenül állni és figyelni, ahogy valaki haldoklik, mert nem tudok segíteni.

Kemény életet, szakmát választottam, de erre csak időközben döbbentem rá. Az egyetemi éveket könnyen megugrottam, mert kellő szorgalommal, elhivatottsággal és kitartással álltam hozzá. Nem esett nehezemre nemet mondani egy-egy bulira, mert tudtam, minden egyes vizsga után közelebb kerülök a céljaimhoz, és ezt hatalmas előrelepésként éltem meg. Az első év sétagalopp volt, ám a következők már emberpróbálók, de akkor is ott lebegett a szemem előtt, hogy már tényleg csak egy lépésre vagyok, hogy gyakorló orvosként életeket mentsek. Amikor meg odakerültem, hogy rezidens lettem, vagy éppen még csak a nyári gyakorlatomat töltöttem egy vidéki kórházban, azt már kifejezetten élveztem. Boldog voltam. Döbbenten néztem néhány társamat, akik nem szimpatizáltak a helyzetükkel. Akkor gondoltam bele, milyen orvos is válik majd belőlük, hiszen ha már az elején a szájukat húzzák, később sem fognak ugrálni az örömtől, amikor bejönnek dolgozni. Hittem, hogy ez a hivatás az, amit csakis tiszta szívből érdemes csinálni. Az élet megmentésénél, az elveszett egészség visszaadásánál, a szenvedők fájdalmának enyhítésénél mi lehet szentebb cél egy orvos életében? Az igazság az, hogy aki teljes meggyőződéssel veti bele magát, annak az egész élete erre irányul. Ha önzetlenül, őszintén végezzük a munkánkat, rengeteget kapunk mi is általa, de ha csak kényszerből, akkor szépen lassan felemészt.

Aztán persze, mint minden fiatal medikus, aki idealizálja ezt a szakmát, hamarosan én is ráébredtem, mire is vállalkoztam. Jött az első szívmegállás, az első halálos trauma. Életem legnehezebb és legemlékezetesebb pillanata volt, amikor le kellett ülnöm a teljesen összeomlott anya mellé, aki az éjszaka közepén hívott mentőt a fuldokló kisfiához. Akkor egyszeriben rám zuhant a tehetetlen düh és a tanácstalanság, hogyan közölhetném tapintatosan egy édesanyával, hogy a pár hónapos karonülő kisfia meghalt. Ezt senki nem tanította meg, mert ezt nem lehet megtanítani.

Ugyanakkor az is kirajzolódott előttem, hogy a legfőbb ellenségem nem minden esetben a kaszás. Gyakran kellett csatákat vívnom a szociális munkásokkal, a részeg áldozatokkal, az erőszaktevőkkel, a depressziósokkal. Az önpusztítás és a tehetetlenség súlya sokszor rám borult, ahogy a karrieremmel haladtam előre.

Emellett nagyon lehangoló volt, hogy nem volt senkim. Az apámról nem tudtam semmit, mert az anyám még a halálos ágyán sem volt hajlandó elárulni a kilétét. Az éjszakai műszak után is hozzá siettem, mert alhattam én még eleget az életben, de az anyámnak a percei már meg voltak számlálva. Amikor odaértem hozzá, éppen mélyen aludt. Leültem az ágya szélére, és csak néztem őt. Megfogtam a kezét, és azon töprengtem, hogyan volt képes egyedül felnevelni engem. Rengeteget dolgozott, hogy fizetni tudja az egyetemet, hogy valóra váltsa az álmaimat. A sors legkegyetlenebb fricskája az volt, hogy habár orvosnak tanultam, őt nem menthettem meg. Túl későn diagnosztizálták nála a rákot, ami az agyát támadta meg. Megpróbáltam a kapcsolataimat kihasználva megtalálni neki a legjobb agysebészt, aki vállalta volna az operációt, de sajnos már késő volt, mert mire a vizsgálatok végére értünk, kiderült, hogy a rosszindulatú daganat megtámadta a tüdejét és a máját. Amikor közölte velem a kezelőorvosa a hírt, felpattantam a székemről, kifutottam a szabad levegőre, és hangosan üvöltöttem. Habár megfogadtam, hogy többé nem nézem végig senki haláltusáját, a sors arra kényszerített, hogy végig kelljen asszisztálnom az anyám hónapokig tartó haldoklását.

– Miért nem mész haza pihenni? – szólalt meg alig hallhatóan. Időnként már a beszéd is kivette minden erejét.

– Az ágy megvár! Egyébként sem vagyok fáradt – lódítottam. – Pokoli éjszakám volt – dörzsöltem meg az arcom.

– Akkor sincs az rendjén, hogy minden áldott nap itt ücsörögsz. Van egy életed! – suttogta.

Egy pillanatra eluralkodott rajtam a harag.

– És megmondanád, hogy ugyan kihez mehetnék haza? Nekem csak te vagy!

– Pontosan ezért nem kellene itt ülnöd. Rajtam már nem segíthetsz, de magadon igen. Találnod kell valakit, aki az életed része lesz. Egy férjet, aki majd a gyerekeid apja lesz – mosolygott kedvesen.

– És mi újság az én apámmal? Lehet, hogy nem lesz több alkalom, hogy elmondd, ki is volt ő – tértem rá az oly gyakran felmerülő kérdésre.

– Elena, ezerszer elmondtam már neked, hogy jobb, ha nem tudod, ki és milyen ember az apád. Szeretnélek megkérni, hogy ne kérdezz engem többé róla. Ezt a titkot magammal fogom vinni a sírba – közölte komor arckifejezéssel.

– Ez nem fair tőled! Hamarosan itt hagysz engem, és nekem nem marad az égvilágon senkim! – sírtam el magam.

– Elena! Ezt most fejezd be! Nem vagy te holmi Disney-hercegnő, aki sajnáltatja magát, mert nem vagy sajnálatra méltó. Te egy hős vagy, nem pedig áldozat. Ne akard magad annak beállítani. Egyedül érzed magad? Szedd össze magad, és ismerkedj! Küzdd le a félelmeidet! – dorgált meg. – A halálomra volt elég időd felkészülni. Meg ne tudjam, hogy összeomlasz, mert akkor isten bizony visszajövök, és itt foglak kísérteni ítéletnapig! – próbálta elütni egy tréfával a dolgot.

– Könnyebb lenne, ha legalább lenne egy testvérem – szaladt ki a számon. Az anyám hosszan bámulta a plafont, majd vett egy mély lélegzetet.

– Van egy féltestvéred – sóhajtotta.

– Hogy mit mondtál? – hajoltam az arcához, mert nem akartam hinni a fülemnek.

– Azt, hogy van egy öcséd – fordította felém a fejét. – Az apádnak utánam volt egy kalandja, amiből született egy kisfiú, Andrew Walker a neve. Ennyit tudok.

Hatalmasra nyílt pupillával meredten bámultam magam elé. Van egy testvérem.