Czernay Hajna

Ha fázik a lélek

Egy nő, házasságon kívüli boldog kapcsolatban

Köszönet nyilvánítás Köszönöm mindenkinek aki segített e könyv létrejöttében, bátorított, hogy írjak, játsszak a szavakkal, és ne csak olvassak.

S én szót fogadtam! Nem volt nehéz, hiszen a szavak utat követeltek maguknak, kifejezni kívánták azt, amiről suttogva, megbotránkozva, elítélően beszél az ember.

R é k á k é s P é t e r e k , T i t k o s H a r m a d i k o k é l ü n k s z o r o s összekapcsolódásban, hisz lelkünk otthon van egymásban. Akarva-akaratlanul részesévé válunk egymás életének, átszőve mély érzelmi szálakkal, melyek néha gubancosra sikerülnek.

Mély lélekkapcsolatok, találkozások eredményeként született meg ez a könyv, olyan témát tárva az olvasó elé, mely jelenlegi társadalmi helyzetünkben is tabunak számít.

Most azokhoz szólok akik nélkül e könyv nem születhetett volna meg, a családomhoz.

Hálás köszönet férjemnek, aki az írás alatt átvállalta a háztartást, nemcsak a főzést!

Köszönöm fiaimnak, Attilának és Zsoltnak, hogy hittek bennem, és kicsi koruk óta biztattak, hogy írnom kell, túl sokat olvasok!

Köszönöm barátaimnak, hogy inspiráltak, támogattak, ötleteikkel segítettek, és nem utolsó sorban javítási észrevételeikkel nagyon nagy segítségemre voltak.

Nagyon drágák vagytok nekem, szeretlek titeket!

És te kedves olvasó, amikor olvasod e könyv sorait tudd, hogy szívem minden szeretete körülölel. Megsimogatja arcodat, és remélem utat mutat majd, reményt egy békés, nyugodt és boldog élet felé, mely csakis a lélek belsőterében tapasztalható meg.

Hiszem, hogy vándorok vagyunk itt a földön, sok sok élet megtapasztalása van mögöttünk, és csak rajtunk áll, mikor lépünk ki a földi lét csodálatos körforgásából, és rálépünk az isteni szeretet útjára, mely hazaviszi lelkünket a Teremtő Atyához.

Kívánom hogy minden napotok legyen csodálatos és békével teljes, még akkor is amikor szürke felhők vonulnak végig életetek egén.

Jusson eszetekbe, hogy mindaz ami veletek történik az a javatokat

szolgálja.

,,Az Isten-szeretőknek minden a javukra válik”

Nagyon sok szeretettel,

A szerző

,,Nincs se kezdet, sem vég, csak az élet iránti végtelen szenvedély.”

Federico Fellini

Bevezetés

Egy nő életregénye, igyekezete az önmagára találás keskeny és meredek ösvényén;

Egy nő ezer arccal és szereppel, melyet nap nap után magára öltött a szeretet kunyerálás jegyében;

Egy nő aki feladja önmagát, azt aki lehetne, csak azért, hogy azzá váljon akit látni szeretnének benne;

Egy nő, aki szeret, sokszor azért, hogy viszont szeressék, de legalábbis elfogadják;

Egy nő, aki elesik többször, s megbukik mint feleség, anya és szerető; Egy nő, aki miután végigjárja a buktatókat, a girbegörbe utakat, s mélypontra zuhan;

Egy nő, aki gyógyít, miközben önmagát gyógyítja; Egy nő, az önmagával megbékélés útján, mely göröngyös és sokszor elesik rajta. Néha sír, máskor nevet, de összeszedi magát és elindul újra; Egy nő, aki néha a csúcson van, máskor meg újra a mélyben, de tudja, amilyen mély az a völgy, épp annyira erős a felhajtó erő; Mert nincs az az esős idő, amit ne követne napsütés és szivárvány.

Akár még esőben is.

Egy nő, aki tanulja szeretni magát;

Egy nő aki keresi, kutatja a lelki békét, miközben viaskodik önmagával, azzal akivé az évek során vált;

Megtalálhatja a lelkibékét az a nő aki megszegi a keresztény erkölcsi törvényeket s az ebből fakadó kötelességeit, melyek hitvilágát képezték?

Avagy ujjá születhet-e hamvaiból?!?

János Evangéliuma

,,Jézus így válaszolt: Bizony, bizony, mondom neked: ha valaki nem születik újonnan, nem láthatja meg az Isten országát.

Nikodémus ezt kérdezte tőle: Hogyan születhetik az ember, amikor vén? Bemehet anyja méhébe, és megszülethet ismét?

Jézus így felelt: Bizony, bizony, mondom neked, ha valaki nem születik víztől és Lélektől, nem mehet be az Isten országába. Ami testtől született, test az, és ami Lélektől született, lélek az.

Ne csodálkozz, hogy ezt mondtam neked: Újonnan kell születnetek. A szél fúj, amerre akar; hallod a zúgását, de nem tudod, honnan jön és hová megy: így van mindenki, aki a Lélektől született.”

Mindannyian itt a földön boldogságra vágyunk, s ezt csak egymást szeretve valósíthatjuk meg.

1. Egy kisvárosi monoton reggel

,,A reménytelen szerelem sokkal költőibb, költői feldolgozásra sokkal alkalmasabb, mint a boldog szerelem. A költőt is sokkal jobban ihleti: mert az ihlet legfőbb táplálója a vágy, és az ember nem az után vágyódik, aki mellette van, hanem az után, aki messze, elérhetetlenül messze van.”

Szerb Antal

Korán ébredt. S mint oly sokszor, oly sok reggel, újra zakatolt az agya.

Mit kell megtennie aznap? Van valami ami fáj, esetleg szomorúsággal tölti el a lelkét? Van aminek örvendenie? Lassan, tudatára ébredt és hallgatta az erőteljes esőcseppek kopogását a bádog lemezen.

Érdekes, hogy az nem annyira elkeserítette, mint inkább felvillanyozta.

Szinte ujjongva üdvözölte a napot, és fiatalos rugalmassággal kelt ki az ágyból.

Eszébe jutott az előző este, és az azt kísérő fázós állapot. Sokáig nem tudott elaludni, rázta a hideg, hiába a jó vastag libatollpaplan, csukott ablakok és a benti 22 fokos meleg.

El is tervezte azon nyomban, hogy ezután lefekvéshez egy pihe-puha pléddel is felszerelkezik, így biztosítja magát a kihűléses állapotok ellen.

Amint kiért a konyhába elsőként a sötétítőt húzta félre.

Az ablakból eléje tárult a kisvárosi monoton reggel hangtalansága, a város csendes belenyugvása az elkerülhetetlenbe.

Néhány esőcsepp még mindig verdeste az ablakpárkányt, mintegy dúdolva egy régi dalt a múltból. Lenne amit dúdoljon, az emlékezés homályából felszínre hozzon, hiszen az elmúlt évek alatt sokat megélt.

Több életre való szerepet összegyúrt egy diónyi életbe, s váltogatta, színesen élte.

De miért is gondolna a múltra amikor a jelen is magában hordozza a szép és békés jövő dicséretét? -mosolygott magában, majd oda készítette a reggeli kávét.

Áhítozva várta amíg az utolsó csepp is legördül, majd elveszik a habzó kávé tetején, ezáltal is gazdagítva a mintát rajta.

Eszébe jutott, így veszik bele a halhatatlanságba minden lélek, miután a földi létet megtapasztalta.

Élvezettel kortyolt bele a kávéba, már előre táncot járt minden sejtje.

Ezt az érzést, csak a kávét szerető emberek ismerik. Egy rituál, mely

ajándék.

Függőség, melynek minden perce örömet és békét hoz a reggelekbe.

Ilyenkor teszi helyére a dolgokat magában, és mintegy felkészül a nap várható eseményeire.

A váratlan helyzetek meg amúgy sem kerülik el, kopogtatás nélkül rontanak be a házba.

Ő már úgy volt vele, hogy tárt karokkal fogadott mindent a nagy betűs Élettől.

Csendes békét érzett, mely csak a sorsát elfogadó emberekben születik meg. Hálás volt a Teremtőnek amiért sikerült az élet ezen oldalát megtapasztalnia.

Sorsnak azokat az eseményeket tulajdonította, melyeket nem tudatosan teremtett magának. Csak úgy, megtörténtek, mintegy véletlenül.

Nem szidta Istent, nem várt mást mint amit kapott. Tudta amit elvetett, le kell majd aratnia. S ez így volt jól.

Ha jól belegondolt, nem is olyan régen még a köröket rótta, egyiket a másik után. Gyorsan és felületesen élt, ki nem hagyva semmit sem. És amíg pörgött az élete, ő még rájátszott, és gyorsabb tempót diktált magának.

S míg gyorsan és felszínesen élt, érezte, nagyon nem jó ez így, mert számára a legértékesebb, az élet megy el mellette. Felismerése letaglózta, és nem hagyta nyugodni.

Ez indította el a változás, önkutatás útján.

Fülbemászó dalt hallott felcsendülni a szomszéd lakásból. Szívét átlengte az emlékezés szele, és fogva tartotta.

A zene szárnyaira fektette a még kócos haját, és hagyta a dallamot, hogy átölelje, magába zárva vigye lelkét, csak vigye tovább.

Szeme előtt felsejlett egy régi emlék, egy régi illat, egy elfeledett ízvilág, az élet íze. Ami most ennyi év távlatából, mintha nem is az övé lett volna.

De valóban?!? Nevezhetjük sajátunknak az emlékeinket? Mert ha igen, kell lennie bennünk valakinek, aki sajátjának tulajdonítja a megélt eseményeket.

De akkor ki az a valaki?!?

Itt annyira mellbe vágta saját keresése, megválaszolatlan kérdések sora, hogy levegőt venni is elfelejtett.

Újra a válaszra koncentrált, tudta, hogy lelke súgni fog neki. Mert a lélek, csatolódik egy magasabb dimenzióhoz, egy másik rezgés tartományhoz ahol tiszták az energiák és a válasz egyértelmű.

És valóban! Fény gyúlt a szívébe, a tudás tiszta fénye, átjárva minden sejtjét.

Érezte magában azt aki sajátjának tudta az emlékeket, aki gyűjtöget, raktároz, és nem felejt. Aki megfigyel, tapasztal ezen a fizikai formán át, egy emberöltőn keresztül.

És érezte a cselekvőt is, akinek élete eseményei idővel emlékké válnak, részévé az örök létezőnek.

És ez a cselekvő, a fizikai forma, majd az enyészeté lesz, a feledés homályán át.

A felcsendült dal visszarepítette, s nemrég darabjaira hullott élete morzsáin találta magát. Nem volt számára menekvés, fájdalma máris vele volt, újra útitársául szegődött.

Az egykor átélt szerelem emléke utat követelt magának, s mintegy arcába röhögött!!

- Nem zártad le! Még nincs vége! Azt hitted, könnyű lesz?!? A meg nem élt szerelmek, nem múlnak el sohasem…..

Van olyan szerelem, mely a földi élet végeztével sem szűnik meg. A lélek viszi magával……-hallotta meg a lelkéből feltörő hangot, és már nem is akart gátat szabni a melléből feltörő zokogásnak.

A szürke felhők meg újra birtokba vették a kis várost, rátelepedtek a háztetőkre, utcákra, ott lakókra s átitatták reménytelenséggel.

Majd zsilipjeiket megnyitották, és mosták tisztára, egyre csak mosták, tisztították az egész várost.

Átadta magát a fájdalomnak, kétségbeesésnek.

S amint hagyta szétáradni magában, birtokba véve minden sejtjét, kezdetét vette a gyógyulás, öncsupaszítással járó megtisztulás.

Úgy döntött, többé már nem visel álarcot, nem játszik szerepet. Nem igyekszik elnyomni érzelmeit, melyek teljesen kiszámíthatatlanul feltörnek, szabad folyást követelve maguknak, elszakítva a kemény téglákból gondosan felépített gátat. Érzelmek melyek a legváratlanabb pillanatban áttörték e falat, és végig sepertek látszólag nyugodt életén.

Siratta a szerelmet, de mégsem kívánta vissza.

Azt hitte felejtett, és feledték.

A ,, Mi lett volna ha?!?’’ -kérdése néha még feltevődött benne.

Ő maga ezt már sosem tudja meg, gyáva volt hozzá, nem volt mersze.

Válaszként sóhajt engedett felszínre törni, mely nyomta lelkét, s útjára engedte. Tudta, sóhaj szakad fel lélektársából is, reménytelenségükben összekapaszkodnak, egymást szorítva, átölelve táncot járnak. Gyáva volt élni, megbújt, férjével és gyermekeivel takarózott. Megbukott önmaga előtt is.

Fázósan húzta össze magán a köpenyt, mely a délelőtti órákban az otthoni, laza öltözéket jelentette. Könnyeit újra felitatta, és megengedte maga számára az emlékezést.

Tudta, amint szembe néz félelmeivel, önmagával szemben is felvállalja minden tettét, szabaddá válik. És ő már nagyon akart szabad lenni.

Könnyűvé válni, lerakni a terhet melyet egyre csak cipelt, mely az évek során nemhogy fogyott volna, inkább nehezebbé vált.

Érezte, a félelemmel való szembenézés által, megszűnik a kondicionáltság kapcsolataiban. Átalakul személyekhez való viszonya.

Erősebb lesz. Képes lesz olyan személyé válni, aki szereti önmagát.

Eszébe jutott egy fohász, melyet valahol az interneten olvasott, és átformálta saját szavaira. Néha, amikor úgy érezte, túlságosan erős a belső feszültség, elővette emlékezete tárházából és suttogni kezdte.

Most is így tett:

-Teremtő Istenem, fájó érzelmek gyötörnek. Tudom, hogy ez a fájdalom nem valóságos, mert nem Isten teremtette. Valószínű helytelen gondolatot választottam. Békét szeretnék érezni fájdalom helyett. Kérlek, lépj be tudatomba most, és segíts, hogy más fényben lássam a helyzetem. Kérlek, segíts a gondolataimat megtisztítani, Isten igazsága szerint. Kérem, hogy hibás gondolkodásom minden hatása feledésbe merüljön mindenkiben, aki érintett.

Érezte amint megnyugszik, és az emlékezés gátja szét reped, lassan semmivé válik, s az eltemetett emlékek szereplője, megannyi színdarab játékosaként, felszínre jön.

Utat követel magának, épp úgy mint a kinti eső, mely fáradt egyhangúsággal tette a dolgát, mintha az örökkévalóságot vette volna célba.

S ő valóban úgy érezte, hogy az embert próbáló feladatok, mint szürke felhők lába, megakadnak egy-egy emberélet felett, és ontják magukból a nehézséget, gondok terhét, edzik az illetőt, s ez bizony, akár örökkévalóságig tartó vizsgaidőszaknak is érzékelhető, reménytelenségbe

taszítva az illetőt.

Leckéket adnak fel, majd vizsgákat, melyeket lehetőség van jelesre letenni.

Ő is kapott vizsgára lehetőséget, s, hogy jelesre letette-e?! Ebben már nem volt annyira biztos.

Ha lelke szemszögéből vizsgálta, úgy vallotta, jeles volt, hisz élt, tapasztalt, cselekedett szíve szerint. A lélek súg, érzi az útját, merre kell mennie, hol és kivel van dolga, és ő követte lelkét akkor is amikor már azt hitte nincs tovább és belepusztul.

Ha erkölcsi viszonylatban vizsgálta magát, bűnösnek, romlottnak találta. Próbált mentséget felhozni viselkedésére, de nem sikerült, még egy fűszálnyit sem adott magának.

Évekkel ezelőtt, amikor úgy érezte már semmit sem tartogat számára az élet, és fásult egyhangúsággal váltották a munkanapok az unalmas hétvégéket, Zsóka szedte össze darabjaiból. Szilánkokra hullott életkedvvel, kilátástalanul sodródott a depresszióval kikövezett úton. A nyári vakációk vittek némi színt a szürke folytonosságba, mint üde fehér felhők a beborult ég szürkeségébe.

Munkahelyén elismerték, elégedettek voltak vele. A vámhivatalnál elég gyakran váltogatták a munkaerők egymást, így az új kollégáknak segített betanulni, könnyíteni a beilleszkedés első heteit.

Az otthoni légkör már kevésbé volt kellemesnek mondható. Mint a csatatér, olyan volt a lakás mire haza ért. Péter a szokásos sör vagy bor adagját kortyolgatta, jobb kezében a vele összenőtt távirányító. Fő

szórakozása a tv műsorok közti váltogatás volt, évadok követése mely az unalmas napjait kiszínezte. A fiúk meg ezalatt, darabjaira szedték szét a lakást. Eleven gyerekek voltak, már pici koruktól fogva. Teljes embert kívántak maguknak, sok odafigyelést, tanítást, nevelést.

Ez mind ráhárult, miután a napi munkától fáradtan haza ért.

Néha már sem kedve, sem energiája nem maradt, hogy rendet teremtsen a nagy rendetlenségben, csak leroskadt a konyhaszékre és bámult ki a fejéből. Mindezt addig amíg a fiúk birtokba nem vették, ölelgették, puszilgatták, annyira szerették.

Imádta őket, értük élt. Az ő boldogságuk volt a sajátja is. Nem volt semmi amit meg nem tett volna értük, de azt azonnal.

Ezt a fiúk hamar megérezték, és ki is használták, még a férje is.

Néha, miután lefektette a fiúkat és az esti mesén is túl voltak,

szélvészként ment végig a házon, gyorsan szedte össze a szennyes edényt, szennyes ruhát, lakhatóvá próbálta tenni a lakást.

Időnként kitört, panaszáradatától hangos volt az este, annyira, hogy férje szájára tett mutatóujjal próbálta csendesíteni, de mindhiába.

Kitörése behallatszott a fúk szobájába is.

-Most már tudom, hogy jóságért nem mindig kap az ember jóságot, szívességért sem köszönetet. Számodra természetes a tiszta ruha a szekrényekben, az étel az asztalon…..s ha ugrani kell, hogy ezt vagy azt megtegyek, azon nyomban, csettintésre, neked természetes, hogy én megteszem. Mert mindig megtettem, azt is ami majdhogynem lehetetlen.

Megszoktátok, hogy kívánságotokért semmit sem kell tennetek! Itt vagyok nektek én, s megoldom! -Mély levegőt vett, majd mintha tűzet okádna gyorsan folytatta. Tudta, a házisárkány kis Miska mellette!

- Kihalt belőled az együttérzés, a hála legkisebb szikrája, segítőkészség, az odafigyelés feleségedre. Természetesnek könyveled el, hogy mindaz amit én a családért megteszek, kijár neked, mintha te magad is kisgyerek lennél még!

A miben segíthetek? kérdése, számodra sosem merül fel. Legalábbis, soha nem kérded. S ha néha megkérlek házimunkára, olyan választ kapok, akár

szavak nélkül is, ami mindent elmond.

Nézésed ilyenkor gyűlölettől sugárzik, ami fáj és felkavar.

Az, hogy mit teszünk meg egymásért, a szűk kis családért, nem merül fel benned, sohasem?! Ma mit tettem le az asztalra?!? Mit hordozok magamban, mennyi szeretet, segítőkészséget, együttérzést?

Hiszem, hogy sorsunkat magunk formáljuk. Amint gondolkodunk, befolyásoljuk érzelmeink, s érzelmeink cselekedeteink. Cselekedetünk, jellemünket.

S akkor felteheted a kérdést magadnak:

-Milyen ember vagyok? -Nézz mélyen magadba és a választ megtalálod.

Én többé nem veszek részt benne olyan formában mint eddig.

Megmondom ami fáj, mert nem bírom. Fulladok, beteggé tesz ez az állapot. S ha én nem szeretem magam, nem tisztelem magam, más nem teszi meg helyettem. Legfőképpen a családom nem, akikért teszem.

Teremtsd meg magadnak az életet, a valóságod…..

Légy férfi!!

A fiúk sírására figyeltek fel mindketten. Gyors léptekkel sietett a gyerekszoba felé, megvigasztalni őket. Sejtette, hogy ő miatta tört ki a sírás, talán hangosra sikeredett kitörése, megérezték zaklatott lelkiállapotát.

Péternek ez már túl sok volt, gyerekek, feleség, kötelesség. Magára kanyarította dzsekijét, és sunyin, lehorgasztott fejjel ment át a szobán, ki az éjszakába. Kiengedni a gőzt, levezetni felesége dühkitörését.

Ezután, megváltozott egymáshoz való viszonyuk. Ridegebb, és merevebb lett. Elzárkóztak egymástól mindketten.

Idővel csendesebb napok köszöntöttek rájuk, békésebb esték, amikor a kezükre játszódtak a körülmények, s összefogott a család a rendrakásban.

Normális estéknek nevezte magában, amikor a dolgok a helyükre kerültek, csend borult a lakásra. Péter a motoros lapokat bújta, a fiúk ágyba voltak, és sokadszorra követeltek, még egy újabb mesét, az épp elhangzottra.

Néha, ha nem tetszett amint a mese véget ért, más befejezést szerettek volna, megkérték változtasson rajta.