A fordítás alapját képező kiadás:

Roman Kulikov, Jezsi Tumanovszkij

Projekt „Minotavr”

2018

Sorozatszerkesztő:

Burger István

Irodalmi szerkesztő:

Dr. Mund Katalin

Műfordító:

Sándor Gábor

Olvasószerkesztő:

Fehér Katalin

Borító:

Nagy Gábor

ISBN 978 963 551 074 0

ISSN 0238-3063

Kiadó: Metropolis Media Group Kft.

© 2022 by Roman Kulikov, Jezsi Tumanovszkij

© Hungarian translation 2021, Sándor Gábor

© Hungarian edition 2022, Metropolis Media Group

www.galaktika.hu

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Tördelőszerkesztő: Szegedi Gábor

Sorozatterv és tipográfia: Nagual Design

E-Book: Odin Fantasy Bt.

Prológus

A HANGOK MINTHA feloldódtak volna a ködben. A lépteket, a kavicsok ropogását a talp alatt, a közelben kóborló mutáns kutya köhögéshez hasonlító fojtott kaffogását, egy távoli lövés hangját, mindent letompított a sűrű pára. És ez a borongós nyirkosság szinte beborította a füvet, a fákat, a komor, szürke házakat. Ezek így együtt a teljes valószínűtlenség benyomását keltették: a növények halottak, az épületek pedig csupán illúziók. Úgy érezte, ha megérinti bármelyik építmény falát, valamiféle csúszós anyag sötét, olajos rétege tapad majd ujjára.

Színész önkéntelenül beledörgölte ujjait a tenyerébe. A feléledő undortól megborzongott. A köd kavargott, szétvált, csalogatta, egyre mélyebbre húzta magába, és összezárult a háta mögött. A csalóka hangok zavart és félelmet ébresztettek benne.

Sikoltani szeretett volna, odahívni Sahot, Hangát vagy legalább Görényt, bárkit azok közül, akikkel elindultak erre a portyára. Igen, bárkit! Csak azért, hogy ne legyen egyedül ebben a sűrű, mindent elborító kulimászban. Ám ösztönei azt súgták, ne tegye. Semmilyen körülmények között. A sikoltás odacsalhatja a mutánsokat. Bár, még mielőtt körbefogta volna a köd, csak csupaszok morgását hallotta, azokét a kutyákra hasonlító lényekét, a kopasz bőrükkel és pofájukból kiálló rettenetes agyaraikkal, de fantáziadús képzelete már náluk is szörnyűbb, halálosabb lényeket vizionált minden egyes fakószürke ködgomolyagba. Nedvességtől csillogó, formátlan, fekete, vérre és húsra, friss emberi húsra éheseket… szinte érezte, ahogy széthasad rajta a karmok tépte ruha anyaga, a fantomfájdalom égő sávokban futott végig mellkasán, hátán, karján és combján. Színész önkéntelenül is felkiáltott, és rémülten elkezdte végigtapogatni magát.

Semmi.

A kabát és nadrág sértetlen, sem vér, sem sebek…

Fejét megrázva elűzte a rémképet, de balszerencséjére azonnal felbukkant a semmiből helyette egy másik: feltartóztathatatlan, mindent elsöprő hullámként gördült át rajta a tökéletes, szinte egyetemes magány fájdalmas érzése. Mintha a köd mögött már nem lenne senki más, és Színész maradt az egyetlen élő ember a bolygón, az utolsó. Ez annyira elviselhetetlenül hátborzongató volt, hogy mellette a Zóna valamennyi szörnyetege és anomáliája csak gyermekeket riogató rémmesének tűnt. Az univerzum lenyűgözte felfoghatatlan végtelenségével és ürességével. Saját jelentéktelenségének és kilátástalanságának felismerése egyidejűleg nehezedett rá gigászi présként, és feszegette belülről is. Az eszelős rohamban egyszerre tört rá az agora- és a klausztrofóbia.

És ekkor Színész, nem törődve egyetlen lehetséges veszéllyel sem, felsikoltott, és futásnak eredt. Arra, ahonnan azok az eltompult lövések dördültek, és alig kivehető, morgással és nyüszítéssel keveredő rikoltások és káromkodások hallatszottak. Oda, ahol emberek voltak!

Első lépés, a második, a harmadik… Bármerre is nézett, tekintete mindenütt a hullámzó, bizonytalan ködfalba ütközött. A tájékozódási képesség hiányától kóvályogni kezdett a feje, és hányinger kerülgette.

Önfenntartási ösztöne ráüvöltött, valahol tudata mélyén küszködve, próbálta rávenni, vagy inkább rákényszeríteni, hogy ezt azonnal hagyja abba. Hiába.

Színész egészen addig rohant, míg egy, a mellkasába csapódó kemény ütés hátra nem lökte.

És mindaz, amit addig átélt, megtapasztalt, megtanult, egy pillanat alatt az őrület irracionális szakadékába zuhant, csak bizonytalan képek habszigeteit és homályos emlékek tócsáit hagyva meg tudata peremén.

Szíve egy pillanat alatt a torkába ugrott. Belerohantam egy anomáliába! A közeli és igencsak valószerű halál mintha hírhedt kaszájának egyetlen suhintásával széthasította volna az eszelősség Színészt beborító fátylát. Gondolatai viszonylag világossá és következetessé váltak. Csak valószínűleg nem túl hosszú időre. Beletrappolni egy anomáliába szinte mindig ugyanazt jelenti… Ez az út vége, a végállomás, a végcél, nevezheted, aminek akarod, a lényege az élet létrejöttének első pillanatától kezdve változatlan.

Furcsa, hogy nem tépte szét, hanem egyszerűen félrelökte. Bár, nagy valószínűséggel, ez csak a fő attrakció előtti előjáték.

Csak mondják el Szvetának, hogy végem! – villant át agyán a gondolat. – Hogy ne várjon, ne reménykedjen…

Hátárazuhanva úgy terült el a földön, akár egy kacér nőszemély, és az ütéstől tudata egy időre ismét kihagyott, ezúttal lélegzetével együtt. Aztán visszanyerte, de már a bordáit hasogató, tarkóját perzselő fájdalommal együtt.

Na szevasz, anomália! – gondolta Színész hűvös nyugalommal.

Irizáló foltok jelentek meg a szeme előtt, amikor az „anomália” elkapta a gallérját, és hangos káromkodások közepette vonszolta valamerre. Színésznek fogalma sem volt, merre, de a hangot felismerte. Sah… Sah!

Szólni akart bajtársának, közölni vele, hogy él, talán még sértetlen is, megosztani vele a bensőjét elárasztó örömöt, de csak rekedt zihálás hagyta el ajkát.

– A fene beléd, Színész, te teljesen meghülyültél? Te telibevert barom! – folytatta a szitkozódást Sah. – Hogy a fenébe lehet nem észrevenni a Csattanó maszlagot?! Még éjjel is látszik! És nemcsak hogy látszik, de ráadásul olyan hullaszagot áraszt, hogy a szemed is marja.

– Mondta még indulás előtt, hogy náthás. – Egy másik ismerős hang, a Görény nevű kölyöké. – Folyik az orra. Nem hallottad, mennyire szipákol?

– Te is kussolj, te seggfej! Hangát miattad zabálják fel a mutánsok!

Vagyis a csapat negyedik tagja halott. Ezt Színész csak úgy megállapította, bármiféle sajnálkozás nélkül, de nem azért, mert nem szánta volna. Hanga jó embernek tűnt, ugyan kissé zárkózott volt, unalmas, alkalmanként még gonosz is, de a maga módján jó fej. Csak hát Színész e pillanatban az örömteli boldogságon kívül semmiféle érzelemnek nem volt képes átadni magát.

– Most miért engem hibáztatsz? – háborodott fel Görény. – Hanga maga mászott be azért a relikviáért. Én nem tudtam, hogy az a szarság elektromos.

– Tudni ugyan nem tudtad, mégis azt mondtad neki, hogy a relikvia biztonságos, te barom!

– Azt mondtam, hogy láttam már hasonlót, és az biztonságos volt.

– Láttál már hasonlót… a franc essen beléd, te ostoba! – sziszegte Sah fogai között. – Na vedd fel Színész automatáját! Nem látod, hogy hozzáér a bokrokhoz?! És induljunk gyorsan, el kell tűnnünk innen, mire Hangát felzabálják ott azok a mutánsok.

Színész már nem érzékelte, hogy valaki a gallérjánál fogva vonszolja. Ehelyett testében szétterjedt valami rendkívüli könnyűség. Mintha valahová felfelé, a fénylő magasságok felé húznák, és csak az ágakba vagy a fák gyökerei között kiálló kövekbe beleakadt automata tartaná helyén a horgonyát vesztett tutajként lassan tovasikló tudatát. És valamiért most egyáltalán nem állt szándékában ellenállni ennek a sodródásnak. Épp ellenkezőleg, úgy gondolta, ez a helyes, olyannyira, hogy ennek így kell történnie.

– Sah, ez meg mit vigyorog? – kérdezte Görény.

– A pics…! – szitkozódott Sah.

Színész ismét a földön találta magát… ami olyan volt, mint egy, a leglágyabb tollpihékkel kitömött matrac, puha, kényelmes… Erről senki se akarna felkelni sosem.

Az arcán csattanó pofontól azonban félrebicsaklott a feje. A fájdalom perzselő volt. Aztán jött a második.

– Hé! Elég! Hagyd abba! – kiáltott fel Színész.

De tovább püfölték az arcát.

– Mit csinálsz?! Hé! Mondtam már, hogy elég!

* * *

Szavai fenyegető kiáltásokként visszhangoztak a fejében, ám valójában egyetlen szót sem szólt, csak arca derült boldog mosolyra.

– Mi van vele? – kérdezte aggódva Görény.

– Az anomália! Mi más lehetne?! Mérgező spórákat szór szét. Addig kell pofozni, míg össze nem ráncolja a homlokát. Ha ez nem segít, törd el az ujját, vagy okozz neki másfajta fájdalmat, de ne hagyd, hogy elveszítse az eszméletét! Ha elájul, nyugodtan tekintheted halottnak is, de hol találunk még egy ilyen értékes információforrást?

A föld most már nem is tűnt olyan puhának, mint addig, sőt épp ellenkezőleg: szokatlanul hidegnek és keménynek. Színész érezte, hogy megint megemelik és vonszolják valahová.

Sah mondókája valahogy átszivárgott fáradt agyába, berendezkedett, gyökeret vert, és harcba indult. Saját elméjéért, testéért, életéért.

Elűzte a közeledő könnyűséget, kényszerítette magát, hogy haragot, dühöt érezzen. Megpróbált találni valamilyen fix pontot, mint a részeg ember, mikor belekapaszkodik a falba, hogy megállítsa szédülését, és megnyugtassa összezavarodott egyensúlyszervét.

Színész elvesztette az időérzékét. Néha újrakezdte mentális csatározását, és olyankor segítségére volt Görény is, aki buzgón és teljes odaadással követte Sah utasításait.

A fájdalmas ütések önkéntelen felháborodottsági hullámokat keltettek, de egyúttal haragját táplálva meg is mentették.

Voltak pillanatok, mikor a fájdalom túl erősnek tűnt.

Csak az ujjamat ne! Görény, te vadállat, hozzá ne érj az ujjamhoz, te nyavalyás! – üvöltötte Színész, majd sajnálkozva döbbent rá, hogy csak gondolatban.

– Hallott minket egész idő alatt? – kérdezte Görény döbbenten.

– Honnan tudjam? De ha nyavalyásnak nevezett, akkor nyilván igen – felelte Sah. Aztán már Színésznek címezve hozzátette: – Az ujjaid egyben vannak.

– Ti… hallotok?! Tudok beszélni?

– Hát, bár csak motyogsz, de igen – morogta sértetten Görény.

Színész megpróbálta felemelni a kezét, hogy ellenőrizze Sah szavainak igazságtartalmát, de nem sikerült.

– Igen, egyben vannak, megmondtam – szólalt meg dühösen a stalker.

– De… akkor… miért… fájnak?

– Mert beadtam neked egy injekciót.

– Nem… látok… semmit…

– Ne akarj mindent egyszerre! Várj! Pihenj!

Sahnak igaza volt. Színésznek nem volt más választása, mint várni. Csak annyit mondott:

– Köszönöm.

De választ nem kapott.

1

– FIGYELJ, PARANCSNOK, miért nem mentünk egyenesen a helyszínre a helikopterrel?

Róka a valószínűleg nemcsak őt magát, de a csapat másik négy tagját is leginkább aggasztó kérdést tette fel. Ám válasz helyett Martinenko százados csak keze felemelésével utasította, hogy fogja be.

A katonák azonnal mozdulatlanná váltak, és felvették a pozíciót a körkörös védelemhez.

– Tiszta! Tiszta! Tiszta! Tiszta! – jelentette mindenki.

Róka is alaposan megvizsgálta saját szektorát. Nagyjából húsz méterre, a meggörbült fenyő mögött egy anomália lehullott tűlevelekből és fenyőmagokból álló tölcsért pörgetett. Kicsivel távolabb, egy kiszáradt fa pontosan középen kettéhasadt, időtől megfeketült, korhadt törzse mellett szürke árny villant.

– Bodri itt van velünk – jelentette Róka. – Nekem tizenegy óránál.

A menet közben Bodrinak elnevezett, girhes, hámló bőrű, karom szabdalta pofájú, kutyához hasonlító sánta mutáns már földet érésük pillanatától kezdve követte az egységet. Távol tartotta magát tőlük, de nem maradt le. Jelenléte eleinte feszültséget keltett, de aztán mindenki megszokta, és egyszerűen csak szemmel tartották.

– Srácok, észrevettétek, hogy itt szinte egyáltalán nincsenek állatok? – kérdezte az általában csendes Maki a Vintar{1} céltávcsövére tapadva. – Csak Bodri futkározik.

– Nemrég járt egy szóbeszéd, hogy a szolgálatosok kifejezetten nagytakarítást tartottak – felelte neki Róka.

– Hagyd el, a stalkerek úgy hazudnak, mint a vízfolyás. Akárcsak a pecások: annyi volt a zsákmány, hogy a hátizsákjukban minden konténer tele van relikviákkal, és egyenként megérik egy új kocsi árát.

– De erről én is hallottam – erősítette meg Róka állítását a csapat utászának és egyben szanitécének szerepét betöltő Tomasz. – Azt mesélik, egy egész osztaguk odaveszett közben. Egy ideig fenn is volt a stalkerhálón egy videó, amit egy másik osztag vett fel. Aztán leszedték. A lényeg, hogy a földet teljesen elborították a döglött mutánsok.

– Te magad láttad? – kérdezte hitetlenkedve Maki.

– Nem, egy helybéli a négyesektől.

– Hát, ha helybéli, akkor úgy is van – mondta bólogatva Róka. – A tamboviak nem hazudoznak.

– Vagy legalábbis nem mind – hagyta rá komoly arccal Tomasz.

Róka tapasztalatai szerint a termetes utász akkor kapcsolta be a humorérzékét, amikor csak jónak látta. Máskor meg olyan átéléssel játszotta meg az unatkozó alakot, hogy sikerrel tudta semmissé tenni még a legmulatságosabb viccet is.

– Te, mondd csak, hol tettél szert erre a képességre, hogy a legjobb viccet is szimpla, üres szavakká tudod gyalázni?

– Ez, barátom, hosszú évekig tartó meditáció és kemény gyakorlás eredménye.

– Na ebből elég! – szakította félbe diskurzusukat a százados. – Távolabb, a térkép alapján nagy tömegű anomáliafelhalmozódás következik. Ismételten ellenőrizze mindenki az anomáliadetektorát! A kérdésedre, Róka, csak annyit felelhetek, hogy egy olyan, a gépeket megbénító szarság miatt nem vitt el minket a helikopter egészen a célig, amit még a tudósok se értenek. Két felderítő bevetés majdnem a technika és a teljes személyzet elvesztésével végződött. Ezért csak a biztonságos távolságig repülnek be.

– Értem, parancsnok – felelte Róka. – Akkor még egy kérdés: Ez a tudósok sem értette szarság csak a technológiai eszközöket blokkolja? Vagy félhetek tőle, hogy nem lehet gyerekem, ahogy Makinak meg Ljumnak se? Nem lenne jobb visszafordulni, még mielőtt túl késő lenne?

A katonák halkan kuncogtak a sikamlós tréfán.

– Persze, amikor csak akartok! És amint visszaértünk, meg is kapjuk a parancsnokság dicséretét. Az előrelátásunkért. Hisz megmentettük az emberi génállomány legértékesebb részeit.

– Mindig tudtam, hogy nagyra becsülsz. Köszönöm, parancsnok.

– Na ja. Majd rólad nevezem el a kutyámat. – A százados az órájára nézett. – Beszélgetésnek vége. Indulás!

A különítmény a korábbinál gyorsabb ütemben haladt tovább. A harcosok folyamatosan ellenőrizték csuklójukra csatolt detektoraikkal az útvonalat.

Amikor odaértek az anomáliaklaszterhez, mintha az egész erdő megfagyott volna körülöttük. Akkora volt a csend, hogy még a falevelek surrogását is hallani lehetett a csizmák talpa alól. Az anomáliadetektorok szaggatott rezgése szeszélyes dallammá állt össze. És ez a rezgés annál intenzívebbé vált, minél közelebb kerültek a mezőhöz.

Róka önkéntelenül kuncogni kezdett. A közelben haladó Ljum, amikor meghallotta őt, elmosolyodott. Tomasz és Dánya is csatlakozott hozzájuk.

– A franc… olyan, mintha valami szexshopba keveredtem volna közben, ahol épp árubemutatót tartanak – morogta Róka. Nem számított rá, hogy a többiek meghallják, de a beállt csendben szavai még visszhangot is vetettek.

Maki letört egy kéregdarabot az egyik közeli fáról, és hozzávágta a tréfálkozóhoz. Az természetesen nem érhetett el odáig, de Róka észrevette a mozgást, és úgy tett, mint aki kitér előle.

A karórára hasonlító eszközök rezgése csak tovább erősödött, mikor a különítmény belépett az anomáliamező területére.

– Most már tudom, hogyan tudnám elszórakoztatni a barátnőmet egy randin – folytatta Róka.

Ezt már senki se bírta ki. És a környező veszéllyel mit sem törődve mind megálltak, és nevettek. Ám az addig szenvtelen parancsnok ezt nem hagyhatta szó nélkül. Véget vetett a mulatságnak:

– Befejezni! Mindenki! Gyülekező! Róka, amíg nincs feladatod, azt parancsolom, ragaszd le a szádat! Ljum, ellenőrizd! Végrehajtani!

– Igenis, parancsnok!

Ljum öklét rázta a viccelődő felé, jelezve, hogy valóban kész bevetni a ragasztószalagot.

– Kontaktus tizenkét óránál! – kiáltotta Maki.

A harcosok egy emberként ültek le a földre és készültek a tüzelésre. A távolban, a fák között megvillant egy ocsmány lény alakja.

– Csupasz – azonosította be a mesterlövész a mutáns faját.

– Lehet, hogy Bodri? – kérdezte a százados.

– Ez nem sánta, és nagyobb. Felénk jön.

Ljum jelentett jobbról:

– Két óránál. Újabb célok! Sok!

– A francba! – morogta Róka. – Sikerült elakadnunk az anomáliák között.

Ő is látta a közeledő mutánsokat. Rémítő kinézetű lények hatalmas falkája száguldott a fák között, egyenesen a különítmény felé.

– Dánya, küldd meg őket egy gránáttal! – adta ki a parancsot a százados.

– Máris!

Egy halk pukkanás hallatszott, és a cső alatti gránátvető kiköpte halálos töltetét.

Róka felnézett a célzóberendezés vörös fénypontjáról, és szemével végigkísérte a gránát röppályáját. Felkészült a robbanás hangjára, de ehelyett látta, ahogy a gránát hengeres oldala, már majdnem földet érve, felvillan és visszarepül, mert egy szemmel nem látható anomálián gellert kapott a robbanó eszköz.

– Feküdj! – kiáltotta Ljummal egyszerre, és kezével fejét eltakarva hasra vágta magát a száraz faleveleken.

A gránát tőlük néhány méterre robbant fel a magasban.

A dörrenést a detonáció tépte fák ropogása követte.

Róka megfordult, hogy arra nézzen, és még épp időben, hogy kikerüljön egy hatalmas, füstölgő fadarabot. Ez a nyakától alig tenyérnyire fúródott bele a földbe. Odafentről kéregdarabok és apró forgácsok záporoztak. Por ment a szemébe. Az azonnal szúrni kezdett, és könnybe borult.

– A franc essen beléd!

Miközben próbálta visszanyerni a látását, lövések dörrentek.

– Róka, hogy vagy?! Róka? – szólt hozzá Ljum.

– Rendben! Csak még szart se látok!

Gyorsan előkotorta a vizespalackját, lecsavarta a kupakot, oldalra fordította a fejét, és próbálta kiöblíteni a szemét.

– Újabb mutánsok, tizenkét óránál! – hallatszott Maki kiáltása.

És a fegyveréből leadott lövések puffogó hangjai.

– Tomasz, segíts neki! – adta ki a parancsot a százados. – Dánya, tiéd a bal szárny és a hátvéd. Ne engedj közel semmit! Róka?

– Egy pillanat, százados!

Sűrűn pislogott, míg többé-kevésbé nem látott valamit, aztán azonnal a közeledő mutánsok irányába fordította az AK–12-t. Ljum nem messze tőle hasalt, és leadott három lövést.

A hámló bőrű, görbe agyarú lények már alig tíz méterre jártak a különítménytől.

Róka meglepetten felkiáltott:

– A franc…!

És máris tüzet nyitott.

A lövedékek szétszaggatták a szerencsétlen lényeket, véres szökőkutakat fakasztottak az izmos testekből. Vonyítások és morgások töltötték be az erdőt.

Balról Maki jelezte, hogy újratölti a fegyverét. Aztán Ljum is. Vagyis az ő szektorát is tartani kellett. Róka rövid sorozatokkal árasztotta el a mutánsokat, gyakran találat nélkül, mintha a fák zavarnák a célzásban. Túl gyakran tévesztett célt, ezért fogai közt sziszegve szitkozódott.

Fémes kattanás jelezte, hogy az ő lőszere is kifogyott.

– Töltés!

Sűrűn pislogva cserélte a tárat, mert a por egy része még mindig ott volt a szemében, majd ismét célba vette a legközelebbi lényt. Átlőtte a koponyáját, és elégedetten azt motyogta: „Ez az!” Keresett egy újabb célpontot, majd átfutott az agyán egy gondolat: túl sok a mutáns! Nem félelem vagy pánik volt, egyszerű ténymegállapítás. Nem tudták időben leszedni az összes lényt, és azok feltartóztathatatlanul közeledtek.

A lövöldözést folytatva elkezdett azon a pillanaton gondolkodni, mikor a gépkarabély már nem elég hatékony fegyver. Kabátujja alatt, a mandzsettától egészen könyékig, kipárnázott műanyag védőlemezek voltak, távol tartva alkarjától szinte bármilyen ragadozó fogait, és megtámogatva a kés használatát.

Gyors pillantást vetett a tüzelő Maki és Tomasz felé. Az ő helyzetük se volt jobb: ott ugyan valamivel kevesebb a mutáns, de még mindig túl sok. Vagyis hamarosan ott is megkezdődik a közelharc.

Róka összeszedte magát. Lövés, egy lény pofája feltúrta a földet, még egy, ezúttal mellé.

– A köcsög!

Továbbra is célzottan lőtt, be a fák közötti résbe, talált, célba vette a következőt, de az elsütőbillentyűt már nem maradt ideje meghúzni, mert észrevette, hogy a mutánsok elérik Ljumot. Az egyiket szó szerint kibelezte a hasába döfött kés, a másodikat visszakézből elsodorta oldalra, de a harmadikkal már nem maradt ideje mit kezdeni.

Róka tüzelt, hogy kisegítse bajtársát, ám így saját magát már nem tudta védeni. Két lény azonnal rá is rontott. Az első ugrott. Róka elkapta a gépkarabély csövével, és átlökte maga fölött, közben több lövedéket is beleeresztett az ocsmány vöröses-kék testbe.

A szeme sarkában újabb, mellette elrohanó mutánsokat vett észre.

– Áttörés!

Kiáltását pisztolylövések zaja nyomta el. Maki és Tomasz előrántották Sztrizseiket{2}, Dánya és a százados még az automatáikból tüzeltek, míg a távolság lehetővé tette.

Róka forró leheletet érzett az arcán. Felkapta, és felé nyújtotta az alkarját védekezésképp, másik kezével pedig kése után nyúlt.

A lény lepattant Rókáról, és hátrabukfencezett. Neki így maradt ideje felugrani, hogy felkészüljön a következő támadásra. Ám egy hátulról érkező ütés ismét a földre küldte. Róka előrevetődve a bukfencezésre összpontosított, de egyik oldalról újabb támadások érték. Szíve kihagyott egy pillanatra. Izmai a fájdalmas harapások miatt önkéntelenül megfeszültek. Kétségbeesetten felordított. Valahogy sikerült térden maradnia és felegyenesednie. Ellenségét még mindig nem látva lecsapott késével. Eltévesztette, és rádöbbent, nem lesz második esélye. Megpróbálta eltakarni a torkát védőpáncéllal burkolt alkarjával. Továbbra is üvöltve ismét lendületet vett… és döbbenten megdermedt.

A mutánsok elfutottak mellettük, sem vele, sem a csapat még mindig térdelő többi tagjával nem törődtek. Úgy rohantak át közöttük, mintha az emberek nem zsákmány lennének, csupán akadály, melyen túl kell jutniuk… akár a fák, a bokrok vagy az anomáliák.

– Ez meg mi a franc? – tört fel belőle az értetlenkedő kérdés.

Körülnézett. Mind sértetlenek voltak. A parancsnok komoran és óvatosan figyelte az elrohanó mutánsokat. Maki és Tomasz fának támasztott háttal álltak, pisztollyal a kezükben. Kicsivel távolabb Dánya, vállához szorított Kalasnyikovval, fél térdre emelkedve tartotta a tüzelő pozíciót. Róka körülnézett: Ljum épp kihúzta a kését az egyik leszúrt csupasz teteméből, lábánál további három mutáns pihent meg végleg. A bajtársa is zavarba jött.

Az egész őrület még vagy fél percig tartott, míg az utolsó lény is el nem rohant az emberek mellett, mindössze dühösen fel-felüvöltve először Ljum, majd Róka mellett. De valahogy halkan és röviden, mintha rémültek lennének. Úgy tűnt, ebben az üvöltésben ott rejtőzik a harag, a megrovás, a bosszú ígérete, ugyanakkor valamiféle figyelmeztetés is.

Rókán végigfutott a hideg, egész teste libabőrös lett.

– Ez meg mi a franc? – kérdezte.

– Ez mi volt? – lépett oda hozzá kezét nyújtva Ljum, és segített neki talpra állni.

Róka, akár a többiek, a mutánsokat figyelte.

– Nem tudom.

– Mindenki sértetlen? – kérdezte a százados.

Csak Ljum sérült meg. A robbanáskor eltalálta egy szilánk vagy egy fadarab, mély vágást ejtve a füle mögött.

– Amint túljutottunk a klaszteren, Tomasz rögzítse az egészet! Mindenki naplózza a detektorok jelét! – adta ki az utasítást a parancsnok. – Az anomáliák pozíciója megváltozott, és amint láthattuk, most bárhol ott lehetnek. Újratárazunk, és megyünk tovább. Róka, ha csak egy viccet meghallok a gránátokról, csak magadra vess, ha miután visszatérünk, folyamatosan szolgálatban leszel. Megértetted?

– Igenis!

Igazából semmi kedve nem volt viccelődni. A csupaszok, különösen az utolsó mutáns furcsa viselkedése homályos, nehezen értelmezhető, ezért rendkívül kellemetlen, fájdalmas szorongást ébresztett lelkében.

2

LÁTÁSA VISSZATÉRT, de ahogy Sah is mondta, nem rögtön. Színész sokáig képtelen volt visszanyerni uralmát saját teste fölött. Társai közben lementek valahová, visszajöttek, megvacsoráztak, lefeküdtek aludni… Ám Színész meg volt fosztva ettől a luxustól. Vagy az a vacak az oka, amit Sah belefecskendezett, vagy az, hogy az anomália hatása alá került, bár ez mindegy is, hisz a végeredmény ugyanaz: a mozgásképtelenségtől szenvedve, egész éjszaka hallgathatja két alaposan betintázott férfi horkolását. Reggel felé izmai kezdték visszanyerni tónusukat, bőre bizsergett, és ebédre már valamennyi testi funkciója normalizálódott. Rettentő szomjas lett. Sah szó nélkül letett elé egy másfél literes vizespalackot, majd leült az asztalhoz megtisztítani a pisztolyát. Görény a padlóra telepedve kirázta a portyán összeszedett relikviákat a hátizsákokból, és három külön kupacba rendezte.

Miután szomját oltotta, Színész feltette az őt leginkább aggasztó kérdést:

– Találtatok valamit?

Nem kapott választ. Görény továbbra is elfoglalta magát a zsákmány szétosztásával.

– Sah, ennek a szarságnak meg mi a neve? – A kölyök egy áttetsző, halványzöldes derengést sugárzó gömböt forgatott a kezében.

Színész ismét megjegyezte magának, hogy a neve meglepően illeszkedik a srác szokásaihoz és kinézetéhez egyaránt.

– Fogalmam sincs – motyogta Sah.

– És ennek?

– Talán én lennék a különleges tudakozó?

– Nem, de te már régebben gyűjtöd a relikviákat, és azt hittem, ismered.

– És akkor? Ha megláttam valami fura vacakot, beledobtam a zsákomba, és elvittem a zaciba. Ott mindegyiknek tudják a nevét.

Görény félbeszakította a relikviák halmokba rendezését, és elgondolkodott.

– Akkor honnan tudod, hogy a megrendelő a megfelelő árat ajánlotta, és nem ver át téged?

– Sehonnan. Mindenképp átver. Nem mindegy?

– Hát, nem is tudom… Én azért szeretném tudni…

– Akkor majd megtudod. – Sah befejezte a fegyver tisztogatását, és visszatette a Makarovot az övére csatolt pisztolytáskába.

– Hé! Találtatok valamit? – ismételte meg kérdését Színész.

Görény futó pillantást vetve rá tovább folytatta a munkát.

– Sah, hozzátok beszélek!

– Hallom, nem vagyok süket. – A szikár, borostás stalker felállt a székéről, odament a relikviákhoz, egy részét beledobta egy málhazsákba, meglendítette, és Színész lába elé dobta. – Ez itt a részed.

– Én nem relikviákért mentem a Zónába, Sah.

– Akkor osszuk szét magunk között?

– Találtatok valamit?

– Nem, nem találtunk. A relikviák tényleg ott voltak szétszórva, ahol mondtad, de az, amit te keresel… Átkutattuk a környéket, amennyire csak tudtuk. De semmi…

– Alaposan szétnéztetek?

– A fene beléd, Színész, nagyítóval kutattunk! Az ott a Zóna. Elfelejtetted? Feltúrtuk, amit csak lehetett.

Bár maró hangsúlya hihetővé tette a stalker szavait, azért valami kis bizonytalanságot mégiscsak hagytak maguk után.

– Negyedszer mentünk be a Zónában az én információimat követve. – Színész felállt fekhelyéről. Lába még mindig reszketett. – Ti jól megtömitek a hátizsákjaitokat relikviákkal, de azt, ami nekem kell, nem találjátok meg.

– De te se találtad – emelte fel a szavát Görény.

Színész a megjegyzést figyelmen kívül hagyva folytatta:

– Azon gondolkodom, lehet, hogy csapatot kellene cserélnem.

A szobában csend lett. A görnyedt, ősz hajú, már rég nem fiatal Sah egy pillanat alatt mintha egy sok mindenen átment, tapasztalt és rendkívül veszélyes farkassá változott volna.

Görény társáról Színészre nézett, összeszorított szája ragadozó vigyorra görbült.

– Azt akarod mondani, hogy kiszivárogtatod az információt valaki másnak? – Sah megrázta a fejét. – Nem ajánlom.

– Mit teszel ellene? – kuncogott Színész, ám rögtön rádöbbent, hogy e szavak rettentően hasonlítanak arra a többtucatnyi, másodosztályú filmben elhangzott sztereotípiára, melyek után kimondóikat mindig hidegvérrel megölték. És a stalker fenyegetően összeszűkült szeméből ítélve itt is hasonló kimenetel a legvalószínűbb. – Nem felejtem el, hogy kihúztál az anomáliából. És hálás is vagyok neked érte. De úgy hiszem, a szajré, amit a négy portya alatt összeszedtél, bőven fedezi minden adósságomat.

Máris változtatott a hangnemén, és próbálta lágyítani a helyzetet, anélkül hogy kimutatná gyengeségét.

– Ti sok pénzt kerestetek, de nekem másra van szükségem. Ha ti nem tudtok segíteni, olyat kell keresnem, aki tud.

– Ezt nem te döntöd el.

– De igen. Nem adok több tippet.

Lehajolt, felemelte a málhazsákot, és el akart indulni a kijárat felé, de majdnem beleütközött a pisztoly csövébe.

– Ne siess annyira, még nem végeztünk!

Görény, a történéseket figyelve, komótos mozdulatokkal tovább válogatta a relikviákat.

Színész lekezelő vigyort vágott, bár közben úgy érezte magát, mint annál az anomáliánál a ködben: egy lépésnyire a haláltól. Intuícióira támaszkodva próbálta kiválasztani a megfelelő viselkedésformát. Agresszió? Gyávaság, Mérsékelt arrogancia? Sah esetében ezt nehéz kitalálni.

– Te nem érted, hogy nem kényszeríthetsz engem semmire? Remélem, nem tartasz annyira ostobának, hogy biztosítás nélkül mentem volna veletek a portyára. Ne felejtsd el, hogy egy osztaghoz tartozom!

– Na persze, a te híres osztagod, meg az örökösen részeg Szuvenír – horkant fel Görény.

– Az nem számít! A szajré egy része az osztag közös alapjába kerül. És más osztagok is pontosan tudják, hova és kikkel megyek. Jólesne bujkálásra költeni az összes, velem megkeresett pénzeteket? Kijöttünk a Zónából, és ezt látták. Nem tudjátok se az anomáliákra, se a mutánsokra kenni.

Sah hallgatott, de a pisztolyt nem eresztette lejjebb.

Színész a vállára vette a málhazsákot, szorosan megmarkolta a hevederét, és a stalkerre nézett.

– Na szóval, én most szépen elmegyek.

Sah lesütötte a szemét, és tisztán látszott, amikor felemeli, lőni fog.

Színész az oldalát fordítva felé nekirontott, közben a relikviákat tartalmazó zsákot a lövedék útjába tartotta. A lövés dörrenése majdnem megsüketítette. Halálos erő lökte meg oldalról, de nem verte le a lábáról. Teljes testsúlyával a stalkernek csapódva fellökte, és az ajtó felé iramodott. A felboruló székek dübörgésén át hallotta Görény kiáltását:

– Megállj, te buzi!

Színész lába megakadt az összegyűrődött szőnyegben. Valahogy sikerült előrenyújtania a kezét, hogy ne a fejével találja telibe az ajtót. Az kivágódott. Az egyetlen jó megoldásnak az tűnt, ha kikúszik a lakásból. Egész testével a padlóra lapulva átjutott a küszöbön, odakinn felállt, és elindult lefelé a lépcsőn. Félúttól már rohanva.

Úgy tűnt, a lövésre nem sokan figyeltek fel. Csak egy idős asszony nyitotta résnyire az ajtót az emeleten, de amint megpillantotta Színészt, azonnal be is csapta. A stalkernek úgy tűnt, nem üldözi senki, de nem lassított le, míg el nem érte a kaput. Mielőtt még kilépett volna az utcára, megállt egy pillanatra, és fülelt. Az egyik lakásban férj és feleség veszekedett, a szavakat nem lehetett kivenni, de a nő hangjában üvöltő indulatok magukért beszéltek. Valahol másutt meglehetősen hangosan szólt a zene, már ha nevezhetjük annak azt a zagyva kakofóniába olvadó zaj- és sikolyáradatot. Színész előrehajolt, és váratlanul perzselő fájdalom hasított az oldalába. Megtapogatta, és ujjai alatt meleg nedvességet érzett.

– A pics… – tört ki belőle önkéntelenül.

A zsákban lévő relikviákban megakadt lövedék az egyiket darabokra törte, és annak szilánkjai ruhája anyagán áthatolva a testébe csapódtak. Az izgalom adrenalinlökete miatt nem érezte meg azonnal, de most kiderült, hogy a rengeteg apró sebből eléggé intenzíven csordogál a vér.

Minél hamarabb haza kell érnie. Megpróbálta felidézni magában, merre néznek az osztozkodásra használt lakás ablakai. Emlékei szerint nem az udvarra. Vagyis elég kicsi rá az esély, hogy golyót kapjon a lapockái közé. De a biztonság kedvéért tett egy kitérőt, megkerülte az üres játszóteret, majd hátra sem nézve futni kezdett.

* * *

Amikor belépett, Szvetlána a konyhában főzött, a nő hatéves, a Grigorij nevet büszkén viselő kisfia pedig műanyag katonáit szétszórva a szőnyegen, a szobában játszott. Színész leengedte a málhazsákot a padlóra, a relikviák összekoccantak.

– Valér bácsi! – ugrott fel azonnal a kisfiú a helyéről. Kiugrott a folyosóra, és közben kiabált: – Anyaaa, Valér bácsi visszajött!

– Grisa, állj meg! – nyújtotta felé a kezét Színész. A fiú magától is megtorpant, mikor észrevette, hogy a kabátja vérfoltos.

Szvetlána előjött a konyhából. Levegő után kapkodott, szeme tágra nyílt a rémülettől.

– Semmi baj, minden rendben – sietett megnyugtatni a férfi. – Kicsit megkarcoltam magam egy Tövisessel.

A nő szó nélkül visszalépett a konyhába, és elővett a faliszekrényből egy elsősegélycsomagot.

– Kisfiam, addig te játssz csak a szobában, jó? – kérte a fiát.

– Én nem félek a vértől, Anya!

– Tudom, hogy bátor vagy, de egyelőre maradj a szobában!

Színész valahogy kényelmetlenül érezte magát. Mintha csak betört volna egy család békés világába, hogy feldúlja az életüket.

Szvetlána tekintete a zsákra esett.

– Ez meg mi? – Költői kérdés volt. – Már megbeszéltük, hogy azt a mocskot nem hozod haza!

– Nem volt más választásom, Szveta.

A nő szigorúan és hűvösen nézett rá. A feszültség miatt válla megtört, állát felemelte, orrlyukai kitágultak. Minden mozdulatából sütött a düh.

– A konyhába! – fordult meg, és elindult.

Színész az ajtónak támaszkodva néhányszor beleverte a feje hátulját a lapjába, majd sóhajtva követte Szvetlánát.

A nő durva mozdulatokkal kezelte a sebeit. Színésznek el kellett viselnie, hallgatni, legfeljebb a homlokát ráncolhatta. Aztán észrevette a nő arcán a nedves sávokat. A kezére tette az övét. Szvetlána elhúzta, de ő elkapta a csuklóját, másik kezével megfogta az állát, és maga felé fordította, hogy rá nézzen. A nő lesütötte a szemét, csorogtak a könnyei.

Színész megértette, hogy most semmi szükség szavakra, ezért egyszerűen csak várt, míg a nő kissé megnyugszik, és visszanéz rá. Nyíltan, őszintén megpróbálta kimutatni az érzéseit, és felébreszteni benne a bizalmat, hogy minden rendbe jön. Aztán előrehajolt, és megcsókolta. A nő el akart húzódni, de Színész nem engedte. Szvetlána szája sós volt.

– Én… nem akarom… ezt így. Biztonságra, nyugalomra van szükségem, érted?

A férfi bólintott.

– Nem értesz te semmit, stalker – mondta bosszúsan szipogva a nő, majd tenyerével letörölte a könnyeit, és elfordult.

– Ezt már megbeszéltük. Meg kell találnom, amit keresek.

– Tudom. De abban is megegyeztünk, hogy ezek mind ott maradnak! – Szveta az ajtóra mutatott. – Hogy nem hozod ide magaddal a Zónát, hogy itt Valér leszel, és nem a Színész!

– Elnézést… Máris elviszem az egészet.

Szvetlána egy szót sem szólt, bement a szobába a fiához.

Színész egy ideig még ült a falnak támaszkodva. A vízforraló sípolni kezdett a tűzhelyen, de valami miatt sehogy sem akarózott felkelnie és elzárni a gázt. Macskák karmolászták a lelkét. A félresikerültség érzése, a helyzet, a tettei, a kapcsolata Szvetával, a hozzáállása a saját életéhez, minden összezavarodott. Valamit tennie kell, de arra, hogy pontosan mit, a legcsekélyebb ötlete sem volt. A falak mintha összenyomnák, a mennyezet túl alacsony, kevés a levegő. Sietve lefedte a sebeit egy tapasszal, összeszedte magát, felvette a hátizsákot, és kiment.

A konyhában pedig hisztérikusan tovább sípolt a vízforraló.

3

A SÖTÉTSÉG LESZÁLLTÁVAL a különítmény letelepedett éjszakára. A védősáv kialakítása nagyon kevés idejükbe telt, alig többe, mint kiásni egy gödröt és tüzet rakni benne. A százados beosztotta az őrséget, és leült megvacsorázni.

– Ha nem kezdünk el lövöldözni rájuk, lehet, hogy simán elfutnak mellettünk, és ennyi? – Róka már kissé összeszedte magát a csupaszokkal lezajlott harc után, és ismét ömleni kezdtek belőle a kérdések. – Te mit gondolsz? – Dánya ült hozzá a legközelebb, így a verbális támadás nagyrészt rá zúdult.

– Ha tudnám, mit gondoljak, nem kérdezősködnék. Ez az egész valahogy marhára nem stimmel.

– Pontosan mi? Az, hogy senki se sérült meg közülünk?

– Ahogy a mutánsok viselkedtek. Az hiszem, ezt mindenképp értelmeznünk kell, hogy legközelebb tudjuk, hogyan álljunk hozzá.

Martinenko százados csatlakozott a beszélgetéshez:

– Ugyanúgy, mint eddig: célzunk és lövünk. Róka, ne agyalj ezen! Ami történt, puszta véletlen. Kivételes eset.

– De én is pont ezt mondom!

– Én viszont úgy látom, hogy egyszerűen csak túráztatod az agyadat, és ezzel magadat is, minket is kifárasztasz.

Tomasz felnevetett:

– Igen, és saját magát már olyan régóta, hogy teljesen reménytelen.

Ezúttal Rókán volt a sor, hogy figyelmen kívül hagyja a viccelődést.

– Az senkinek sem tűnt fel, hogy a csupaszok mintha menekültek volna valami elől?

– Mi elől? – vonta fel a szemöldökét Tomasz.

– Nem tudom, de annyira megrémítette őket, hogy le se szarták a lövedékeket és a… gránátokat. – Róka a szeme sarkából észrevette, hogy a parancsnok feszültté válik, de mivel nem szegett meg semmiféle parancsot, tovább folytatta a témát: – Itt minden tele van anomáliákkal, ami azt jelenti, hogy egyszerűen csak összefutottunk az átjáróban a mutánsokkal. Viszont, amikor elkezdtünk rájuk lőni, lett volna lehetőségük megfordulni és elhúzni, ám ehelyett inkább tovább rohantak, bele a golyózáporba, és elpusztultak, de nem torpantak meg. Mintha valaki vagy valami elől próbálnának elmenekülni.

Tartott egy kis szünetet, hogy lehetőséget adjon bajtársainak megemészteni, mit is jelentenek az elhangzottak. Egy ideig senki se szólt egy szót sem. Majd Maki bosszúsan felkuncogott, és azt mondta:

– Parancsnok, ennél talán még az is jobb lenne, ha hagyná Rókát viccelődni Dányával a gránátok miatt, hisz nem nyaralni vagyunk itt, ez viszont már kezd megrémíteni. Abba bele se merek gondolni, mi lehet a környéken, ami még nálunk is jobban megijeszt egy falka csupaszt.

– A mutánsoknál előfordul az ilyesmi – mondta a százados. – A tudósok úgy mondják, „maszt”{3}. Amikor minden látható ok nélkül hatalmas falkákba verődve átrohannak az ellenőrzőpontokon, stalker-táborokon, kirontanak a Zónából, mintha megőrültek volna.

– És ilyenkor nem bántanak senkit?

A parancsnok habozott a válasszal.

– Amennyire tudom, pont ellenkezőleg. Gondolkodás nélkül támadnak mindenre és mindenkire: emberekre, nem mutálódott állatokra. Néhány stalker úgy tartja, a mutánsok ilyenkor állnak bosszút, amiért ilyen rondának teremtették őket.

– Akkor ez nem maszt volt – utasította el kurtán a százados verzióját Róka.

Ezt senki sem vitatta.

Őrségbe indulás előtt a mindig higgadt Tomasz azt kérdezte:

– Na, mitől lett mindenki ilyen savanyú? Ez a Zóna. Itt bármire számítani lehet. Úgy csináltok, mintha nem tudnátok! Miért vagytok ilyen furák? Róka, kezdenéd te a választ?

– Na igen, én… – motyogta álmosan Róka, a szemét ki sem nyitva. – Túlságosan felizgultam a hat vibrátor hangjától. De hogy ti miért, azt nem tudom. Úgy hagyjátok magatokat megvezetni, mint a kislányok a diszkóban…

A kommandósok halkan kuncogtak.

– Micsoda egy barom! – sziszegte bosszúsan Maki.

* * *

A reggel ködös volt, és hideg. Az új nappal együtt az erdő is felébredt. Az éjszakai élet hangjai elültek, helyükbe mások léptek, merészebbek, hangosabbak, vibrálóbbak.

Mire a kommandósok végére értek kurta reggeliző idejüknek, a köd feloszlott, csak vékony nedvességfátylat hagyott maga után. A nyirkosság viszont még mintha a ruhák alá is behatolt volna. Mindenki állandóan reszketett, és a vállát mozgatta. A biztonsági sáv eltávolítása és a tűzrakó gödör betemetése után a különítmény elindult. A szürke ég fokozatosan kivilágosodott, és hamarosan előbukkant a nap is.

Róka egyik szemét hunyorogva a fényforrás felé fordította. Az orrát megcsiklandozta valami belülről. Megállt, levegő után kapkodott, és tüsszentett.

– Ejha! – rázta meg a fejét.

A hangulat valamiért azonnal jobbá vált.

– Ne húzd az időt! – morogta a százados, egy pillantást vetve a lemaradó Rókára.

– Százados, mondja csak, mi értékes maradt a maga laboratóriumában, amiért minket, bátran kijelenthetem, a kommandósok elitjét küldtek oda?

– Mi van, átaludtad az eligazítást, te „elit”?

– Hát, Bátyó magyarázott valami baromságot egy értékes tudományos áttörésről, meg ott volt az a bunkó, aki egész idő alatt a ceruzáját rágcsálta… De azt, hogy mit motyog, egyáltalán nem értettem.

– Na, ez a te igazi problémád. Az egyetemen tanulni kellett volna, nem kirúgatni magad, mert ostoba voltál hozzá, odafigyelni, és akkor megértenéd, mi mennyi.

– De én nem rúgattam…

Itt már Tomasz is bekapcsolódott a diskurzusba:

– Te magad mondtad, hogy másodévben kirúgtak.

– De nem azért, mert rosszul tanultam.

– Na ja, mert olyan jól.

Róka legyintett: Haver, ha nem tudod, miről van szó, ne beszélj róla!

– Akkor találkoztam egy lánnyal…

– Ugyan, menj már! – adta a meglepettet Tomasz. – Csak eggyel, mi?! Nem olyannak ismerlek!

Ljum félbeszakította:

– Ne zavard! Ezt a sztorit még nem hallottuk. Ráadásul Róka akkoriban még naiv volt, és tapasztalatlan.

– Na persze! – nevette el magát Tomasz. – Nekem úgy tűnt, amint megszületett, máris két anyánál szopizott.

– Folytassam? – kérdezte Róka elmerengő tekintettel.

Tomasz megrázta a fejét, és kuncogott.

– Folytasd!

– Na szóval – váltotta fel a közömbösséget egy pillanat alatt a lelkesedés –, találkoztam akkor egy lánnyal. Etyepetye, ölelés, csókok. Moziba jártunk, meg kávézókba. Imádott kiráncigálni engem a jégpályára, én viszont kölyökkorom óta utálom a korcsolyát…

– De hát hokiztál! – Most Ljumon volt a meglepődés sora.

– Az egy másik történet – találta fel magát gyorsan Róka, vigyort csalva társai arcára. – Úgy hat hónapig találkozgattunk. Bemutattam a szüleimnek, ő meg engem az anyjának. Az apja nem lakott velük. Az anyja azt mondta, valami diplomata, attasé vagy mi, valahol külföldön. Nekem persze azonnal leesett, hogy ez hülyeség. A szokásos történet, amit a gyerekeknek bemesélnek: van, akinél űrhajós, másnál kém valami akcióban, itt meg diplomata. És a lányka el is hitte, én meg nem akartam kiábrándítani. Annyira közel kerültünk egymáshoz, hogy a barátaink már nem is láttak minket külön. És én is hozzászoktam a dologhoz. Egy nap aztán nem jött be az egyetemre. Aggódtam, elkezdtem hívogatni, kinyomta. Összezavarodtam. Elmentem hozzájuk, sehol senki. Ismét hívogattam, megint kinyomott. Na jó, gondoltam, sosem lehet tudni, majd este visszahív. De este se hívott. Éjszaka nem bírtam tovább, és újra tárcsáztam. És mit gondoltok? Álmos hangon azt kérdezte, tudom-e, hány óra van. Persze hogy tudtam, hisz egész idő alatt érte aggódtam. Megsértődtem. Lecsaptam a telefont, és úgy döntöttem, nem hívom többet. Eltelt egy nap, meg még egy, és úgy tűnt, elfelejtett. Arra gondoltam, az ilyesmit nem a legjobb telefonon intézni, így elmentem hozzájuk. Az anyja azt mondta, nincs otthon, és ne várjam, mert nem is lesz. Nem hittem neki, késő estig vártam, de tényleg nem ment haza. Aztán elmentem az egyetemre, mert arra gondoltam, ott biztos meg kell jelennie előbb-utóbb. És nem tévedtem. Előkerült. Egy fekete bömösben{4}, a legújabb modell, a volán mögött elegáns fickó. Az ilyeneket hívják cukrosbácsinak. Gazdag üzletember, kitartott fiatal szeretővel.

– Micsoda egy kurva! – kuncogott Dánya.

– Nem kezdem balhézni, elhúztam onnan, még mielőtt észrevett volna, később meg úgy tettem, mintha nem tudnék semmit. Aznap este felhívott, mintha mi sem történt volna. Arról, hogy hová tűnt annyi időre, azt mondta, később elmagyarázza. De én láttam, hogy megváltozott. Új telefon, mindenféle divatos rucik, váratlan üzleti találkozók, esténként étterem. A fickó folyamatosan hívta, ő meg azonnal felvette, és otthagyott vagy fél órára. A csacsorászások után mindig nagyon elégedetten és gondolataiba merülve jött vissza, nyilván nem rólam. El tudjátok képzelni, mi játszódott le bennem ilyenkor?!

– De miért nem kérdezted meg egyenesen? Hogy, drágám, miért vagy ilyen?! – érdeklődött Tomasz.

– Kérdeztem. Azt válaszolta, mindennek megvan a maga ideje. Akkor nagyon kiakadtam, azt hiszem, valami bútort össze is törtem. Majd úgy határoztam, utánajárok a dolognak. Megkerestem őket…

– Figyelem! – kiáltott fel az elöl haladó Ljum.

Róka azonnal elhallgatott, és a többiekkel együtt felkészült a védekezésre.

A százados odament az egyik fa mögött kuporgó Ljumhoz.

– Mi van?

A harcos a fejét ingatva előremutatott. Róka pozíciójából nem lehetett látni, mi izgatta fel bajtársát, a bokrok eltakarták.

– A fenébe! – mondta a százados. – Anomália?

– Nem úgy tűnik – felelte Ljum, és a parancsnok felé tartotta az anomáliadetektort, amin bizonyára az látszott, hogy az érzékelési távolságán belül nincs semmi.

A százados a sajátjával is ellenőrizte, és meggyőződött a bizonyíték helyességéről, majd gépkarabélyát készenlétben tartva jelezte, hogy menjenek utánuk.

Amikor Róka megkerülte azt a bizonyos bokrot, majdnem ő is felkiáltott, mint a százados korábban.

A különítmény előtt kis tisztás terült el, valaha magas fű boríthatta, most viszont, akár egy mészárszék.

Körülötte az összes fa, a bokrok, a sás kettétört szárai, beterítve vérrel. Mindenütt szétszóródott belsőségek és korábbi gazdáik, csupaszok. Vagy két tucat kutya teteme hevert a tisztáson. Néhány darabokra szaggatva. A levegőben bomlás szaga terjengett, a dögöket ellepték a legyek.

– Micsoda undormány! – horkant fel Maki.

– Kik lehettek?

Bár anomália szóba sem jöhetett, a biztonság kedvéért a detektorát mindenki leellenőrizte.

– Szerintem az lehetett – mondta elgondolkodva a százados –, aki elől a tegnapi falka menekült. Még az irány is stimmel.

– Pontosabban, ami megmaradt belőlük – javította ki Róka.

– Úgy tűnik, neked volt igazad.

– Úgy tűnik. Csakhogy ennek én egyáltalán nem örülök. És lenne még egy kérdésem: hol vannak a dögevők? Ez még tegnap történt. Azóta se csábított ide semmit a vérszag?

– Tizenegy óránál kontaktus! – mondta Ljum.

– Róka, pofa be! – mordult fel Tomasz.

A tisztás túlvégén, a fák közül, lassan mozgó tüskésbőrű kutyák óvakodtak elő. A testüket borító csontos kinövések, melyről nevüket kapták, megremegtek, majd felmeredtek, ettől a lények gigantikus sünöknek tűntek, majd ismét visszalapultak, egyfajta páncélzatként borítva testüket.

– Hét, nyolc, kilenc… – számolta hangosan Róka a tisztásra gyűlő tüskésbőrű kutyákat.

– Jobbról másik falka! – jelentette Dánya.

A tüskésbőrűek, pofájukat ide-oda forgatva, szimatolva lépkedtek, mintha lusták lennének sietni.

– Tizenkettő – számolta meg ezeket is Róka. – Ezt telibe kaptuk, testvérek!

– Én egy „mellé”-nek most jobban örülnék – mondta a parancsnok.

Mindkét falka szétszóródott, és az emberekre ügyet sem vetve elkezdték széttépni a legközelebbi csupasz tetemeket. Kivéve a két falkavezért. Ezek szinte szinkronban haladtak tovább előre, elszakadtak a többiektől, és úgy tizenöt méterre az emberektől mozdulatlanná merevedve megálltak.

– Felkészülni! – parancsolta a százados. – Maki, ha úgy alakul, a két „vezér” a tiéd!

– Értettem. A „vezérek” az enyémek.

De a mutánsok nem mozdultak. Egy helyben álltak, és pofájukat felemelve az emberek felé nyújtózkodtak.

– Úgy gondolom, mennünk kéne, míg van mit zabálniuk – javasolta Tomasz.

– Róka, te vezetsz – rendelkezett a parancsnok. – Indulás!

A detektor a visszavonulásra alkalmas útvonal mindkét oldalán csak kevés aktivitást jelzett.

– Tíz méter széles folyosó – mondta Róka, ellenőrizve a készülék kiírásait. – Hosszúsága húsz. Mehetünk.

De amint a különítmény megmozdult, a csonttüskék mindkét falkavezéren rezegni kezdtek, és egymásnak ütődve kopogtak, ami felkeltette a többi lény figyelmét. A mutánsok abbahagyták a táplálkozást, és egyszerre mind arra fordították a pofájukat.

– A fene belétek! – sziszegte a százados.

Az azonnal világossá vált, hogy nem engedik el őket. Bár elsőre talán úgy tűnhetett, a falkavezérek nem a falkáikat védték, sokkal inkább az élő zsákmányt őrizték, míg rokonaik megtöltik magukat döghússal.

Amint a kommandósok egyet léptek, a falkavezérek tüskéi felmeredtek, és mindkét falka, mintha csak erre a jelzésre várna, megiramodott az emberek felé.

– Védekező állás! – parancsolta a százados. – Róka, Dánya, gránátokat!

Martinenko, Tomasz, Ljum és Maki fél térdre ereszkedtek, majd tüzet nyitottak. A mesterlövészpuska néhányszor felvillant, és a falkavezérek egyike máris rokonai talpa alá rogyott. A másikkal nem sikerült végeznie. A három gépkarabély dörgése egyetlen dübörgéssé olvadt össze. A sorozatok több állatot is megakasztottak, de a maradék másfél tucat mutáns feltartóztathatatlan, tüskés, rémületes hullámként haladt tovább.

A rövid íveket leíró gránátok a tüskésbőrűek útvonalára estek. A becsapódás a lágy talajba nem volt elég az ütőmechanizmus beindításához, ezért a robbanásra valamivel több mint három másodpercet várni kellett. E, valójában elhanyagolhatóan rövid idő alatt a mutánsoknak már sikerült alig néhány méternyire kerülnie a kommandósoktól.

Két fekete földoszlop emelkedett a levegőbe, elkapva és szétszaggatva fél tucat lényt. A többieket öt gépkarabély és egy mesterlövészpuska golyózápora fogadta. A lövedékek megtépték a mutánsok testét. Csonttüske-darabok, vér és húscafatok repkedtek mindenfelé.

Öt vagy hat kutyának még így is sikerült rávetnie magát az emberekre, de már holtan értek célba. A másik falkavezér pusztult el utoljára. A százados közvetlenül a lába előtt végzett vele, beleürítve a mutáns pofájába pisztolyának fél tárát. A többi harcos már befejezte a lövöldözést, így a parancsnok Sztrizsének pukkanásai adták elő a harc záróakkordját.

– Huh! – fújta ki a levegőt Dánya. – Ez stresszes volt.

– Észrevettétek, hogy az a vezér, melyikkel a parancsnok végzett, egyenesen rá rohant? – kérdezte Tomasz. – Nem csak úgy ránk, hanem kifejezetten Martinra. Ötöt is beleeresztettem, de nem érdekelte.

– A falkavezér a vezérre… – kuncogott Róka.

– Rendben – állt fel a parancsnok. – Elmegyünk, még mielőtt további vendégek érkeznének. Ezentúl megpróbáljuk elkerülni a találkozásokat, különben nem marad lőszerünk. Róka, vigyél minket végig azon a folyosón, utána pedig folytatjuk az eredeti útvonalon. Még sötétedés előtt el kell érnünk a laboratóriumot.

{1} Vintar (VSzSz Vintorez: Vintovka Sznajperszkaja Szpecialnaja „Vintorez”): orosz gyártmányú, hangtompítós mesterlövészpuska. A hangtompító miatt hangsebességnél lassabb, 9×39 mm-es lőszerrel működik, így csak viszonylag közeli, maximum 400 méterre lévő célok ellen használható.

{2} Sztrizs: orosz gyártmányú 9 mm-es pisztoly, 17 vagy 30 lövedéket tartalmazó tárral. Az export változat típusjele AF–1 Strike One.

{3} Maszt (ang.: musth): az elefántbikák hónapokig tartó párzási „dühe”. Ilyenkor a tesztoszteronszintjük az ötszöröse a normálisnak, ettől agresszívekké válnak.

{4} A BMW autók beceneve a szlengben.