GÁRDONYI GÉZA

A KÜRT

regény

ISBN 978-615-6683-84-7

AMTAK Bt, 2024

Tartalom

Előszó:

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

Előszó:

A kürt erősebb minden földi szónál.

I.

Zsuzsi a piacon űlt, s kelkáposztát, paradicsomot és diót árult. Babot is egy zsákocskában. De két kis hintalovat is, piros nyergűt persze és szürkére festettet.

Űlt a szakajtókosáron, mint a többi kofa, és árult, mint a többi kofa. Közben-közben feltekintett az emeletes házak résein át a toronyba.

Tizenhét éves volt akkor Palcsó Zsuzsika, s először történt, hogy árult a piacon. Mert bizony ő már a polgári első óta kisasszonyosan járt. A polgári negyedik után meg már kalaposan is és napernyősen. És némán fájlalta, hogy az anyja kofa.

De maga Palcsóné is érezte, hogy Zsuzsi nem piaci sorsra termett. Akkor este, hogy kimenyült a lába a pincelépcsőn, maga jajgatta képtelenségnek, hogy a leánya legyen a vicekofája:

- Jaj a helyem, helyem! Más űl a helyemre! Elvesztem az én jó helyemet, vevőimet, szerencsémet, kenyeremet! Te már, hiába, nem űlhetsz oda! Még a piaci kutya is téged nézne! Jaj elveszítem a helyemet!

Zsuzsiból már csirke korában kiötlődött, hogy borsódzik a kofa-mesterségtől, s különösen a piactól.

- Nem, én nem árulok! - sírta, mikor már a polgári elsőbe járt, - megöl a szégyen! Nem árulok!

Pedig csak negyedórai helyettesítésről volt akkor szó, és Zsuzsikában még csak tizenegy évet ölt volna meg szégyen.

No meg is bufálta akkor az anyja.

- Hogy a putnoki csuda verjen meg, hát engem nem öl meg a szégyen!?

Zsuzsika azonban se nem puhult, se nem hajlott.

- Nem, én nem árulok! Nem árulhatok! Arra járnak az iskolás társaim.

- No, cudar csökönyös teremtés ez az én leányom! - pihegett Palcsóné a fejét csóválva, - ha ló vóna, el nem indíthatná néha tizenkét ostor se!

De azért maga is olvadozó szívvel nézte Zsuzsit, mikor úri leányokkal lépett ki az iskola-ajtón. S pláne, ha búcsúzkodásaikban meg is puszikálódott valamelyik vele.

- Óh édes kis aranymálingóm!

Azután meg már, hogy felnyulladt a leány, ő maga zárta be a kaput, ha ástak vagy kapáltak a kertben.

A piacon akkor már ha a szomszéd kofákkal beszélgetett, Zsuzsikát csak így emlegette:

- A kisasszony-lányom...

- Kisasszony-lányom? Lám-lám...

- Bizony kisasszony-lányom. Mért ne is lehetne? Csakannyi a joga rá, mint akárkinek.

A leányka is, ha kisasszonynak gúnyolták a mezítlábas leánytársak, fitos orrocskáját felvetve ismételgette:

- Jogom van rá, mint akárkinek.

Dehát hogy vállalkozott mégis aznap kisasszony-lányom a kofa-munkára?

Bizony sokáig tusakodott magával, hogy vállalja-e a nagy szégyent, vagyhogy ne vállalja? De vállalnia kellett. Egy kis egyholdas kert volt minden vagyonuk. Meg abból fordult valamelyes hasznuk, hogy falovacskákat árultak. A lovacskákat a toronyőr faragta. A fát meg a lószőrt ők adták: többnyire jegenyefát meg fenyőfát. A toronyőr kifaragta, befestette, s ők szinte mindennaposan adtak el belőle.

A falovacska nagy jövedelmük volt: a toronyőrnek nem kellett pénzt sem adniok érte, csak mindennap tíz órakor odavinniök egy kosár kerti eleséget: zöldséget, babot, krumplit-mit, két embernek való kenyeret és két tojást. A torony lépcsője alatt ott lógott a kosár, csak belerakták az élelmet. Csengő volt-e fenn, vagy más jel? A kosár egy-két perc múlván megmozdult és felment. Minden hétfőn leérkezett egy frissen festett falovacska a kosár helyébe. Három-négy koronájával vették a piacon az asszonyok. Fiatal úri asszonyok ötöt is adtak érte. Volt úgy, hogy még útközben elkelt a faló. Volt úgy, hogy kettő is várta a vevőt. De már háromra sohse gyűlt a ló: megvették.

Akkoriban még olcsó volt a zöldség, a kenyér és a tojás. Boris néninek minden lovon fordult vagy két korona haszna. Hány korona az évenkint!

Hát reggel már ezt is jajgatta:

- Jaj, ki megy el a torony alá! Ha tizenegyre nem lesz ott az élelem, mással társalkodik a toronyőr.

Zsuzsi kisasszony sápadozott. Hogy ő aki már úri leányok közt nőtt fel, csakúgy tud mindent, mint akár a főispán leányai, - stikkelni, klöpfnizni, és poenleszt és teneriffát és rizsliőt, és frivolirozást és... és... és... hogy ő most kiűljön, kikutyorodjon a piacra! Ő aki könyvet is annyit tanult és nyelveket: Theisz Középső tanfolyamot és a Mein Viertes Buchot!...

Ájulásra támaszkodott. Életében először történt, hogy haragosan lobbant az anyjára:

- Már minden este rossz a gyomra! csakhogy pálinkát hozathasson! Szégyelhetné!

Sírt.

De végre is: ha elvész az a méternyi tér a piacon, elvész vele a kalap is, napernyő is, gombos cipő is. Hát... tragikus rándulással kelt föl, és magára vette az anyja legvilágosabb szoknyáját, réklijét. A haját is símára fésülte, parasztosan.

S fogott egy gyereket:

- Hozd ki ezt a puttont, meg ezt a két kosarat.

Mint amilyen arccal Kleopátra mondhatta:

- Hozzátok a viperákat.

S kiűlt a piacra.

A vásár lassan indult, mert bizony ő nem kínálgatta a portékáját, mégcsak halkan se, nemhogy kiáltozva, mint a többi. Nem is dicsérte, ha valaki odaszemlélődött. Ha kérdezték, megmondta az árát. Ha olcsóbban kérték, nem felelt, csak félrenézett nagy unalommal, mintha valami kellemetlen szagot érezne az alkudón.

Nyolc óra felé azonban urak is jelentek meg a piacon, a hivatalba menők, akiknek arra vitt az útjok. Egyik-másik megállt a finomka arcú kofácska előtt, s nyájasan kérdezte:

- Hogy ez a dió kedves? Nem hoznál-e fel nekem egy kosárral, a lakásomra?

Zsuzsi szíven szúrt galambként emelte föl a fejét a kedves szóra, s fájó hangon rebegte:

- Tíz egy garas.

De már arra a kérdésre, hogy vinne-e fel egy kosárral, elszigorodott a szeme, s megvetőn nézett a nyájas úrnak a cipőjére.

Diákgyerekek is igyekeztek már akkor át a piacon, aprók, nagyok vegyest. Egy-egy afféle surján legényke megjelenésekor Zsuzsi annyira lehajolt, hogy az arcából csak az orra hegye ha látszott.

- Hogy ez a paradicsom? - kérdezte egy asszonyság.

Zsuzsi fel se tekintett, csak úgy a kendő alól felelt röviden, hidegen:

- Hatos egy rakás.

De ha tovább ment a nagydiák, nyájasabban válaszolt:

- Nyolcon adom.

Dehát mért zavarta őt a nagydiákok arrajárása? Nem ismert ő közülök egyet sem, - csak látásból a tanítóképzőbe járókat. Az ő mindennapi gondolatai azok voltak.

Zsuzsi ugyanis, mikor elvégezte a négy polgárit, beiratkozott volna a tanítóképzőbe. De várnia kellett: az apácáknál nem tanítanak egyszerre négy osztályt, mint a fiuk képzőjében, hanem csak egy osztályt. Az első osztályba csak minden negyedik évben lehetséges a beiratkozás. Mikor Zsuzsi végzett, a harmadik osztály volt soron.

Zsuzsi arra gondolt, hogy megveszi a könyveket, és otthon tanul: mikorra amazok a negyedik év végére jutnak, utóléri őket. Elment a könyves boltba, és elszörnyülködve hallotta, hogy a könyvek ára ötvenegy korona.

Napokig búsult ezen.

Végre is egy délelőtt arra villant az elméje, hogy legjobb lenne, ha tanítóhoz menne feleségül: a tanítónak megvannak a könyvek. Esténkint még magyaráz is a férje: ő is megszerzi a diplomát. S nem is szükséges, hogy otthagyja azután a férjét: ő tanítja majd a lányokat, a férje meg a fiukat, - a két fizetésből gyöngyen megélnek.

Dehát hol az a bokor, amelyiken a tanítóférj terem?

S mintha valaki azonnal felelt volna reá:

- Itt az orrod előtt Zsuzsika: avagy nem itt van-e a tanítóképző? Nem innen rajzik-e ki minden évben egy-egy raj fiatal tanító, csupa legényember!

Igaz. Csakhogy a házasság ismerkedéssel kezdődik, s neki nincs a képzősök közt ismerőse. Az ismerőseinek sincs. Minden leánypajtásának tudja: miféle-kiféle fiatalemberek az ismerősei, negyedikes polgári korában, már gyakorta susogtak róluk az órák szüneteiben. Tanítójelöltről nem volt szó soha.

A gondolat mégis annyira felizgatta, hogy fogta a napernyőjét, mégegyszer beleszemlélődött a tükörbe, s délfelé ott sétálgatott már fitos orrocskájával a képző előtt.

Tizenkét órakor csakúgy dőlt ki az ajtón a sok legényember. És Zsuzsi elpirosodva sietett el köztük. Alig mert föl-fölpillantani. Csak úgy szemszögből kapogatott el egy-egy fiatal arcot. És ragyogó szemmel érkezett haza.

Attólfogva méggondosabban öltözködött, s minden délben ott sétált a fő-utcán; leste a férjét.

Csakhamar ismert ő látásból minden képzős legényt. Már az első héten megkülönböztette, hogy akik a legbajuszosabbak, azok a negyedikesek. S ha együtt özönlöttek is elő az alsóbb osztályuakkal, csak a könyvükre pillantott akiknél egyforma könyv vagy rajzfüzet, vagy lénia volt, megismerte arról, hogy egyosztályba valók.

S már ki is választott vagy ötöt, hogy azok bármelyikének Évája tudna lenni. Csak hát a megismerkedés...

Bátor lány volt ő, a járása is valami acélos, eleven, s az orrocskáját ahogy fölfelé szegezve sietett az útcán, egy profeszorasszony egyszer így szólította meg:

- Hova sietsz úgy te kis szélcsoroszlya?

Ezt mindig rá lehetett volna mondani. Csupa erő volt és bátorság. Csak ha legényfélével állott szemben, akkor nem volt bátor: meggyávult, egyszerre meggyávult, szinte megbutult: nem mert ránézni se.

Az év azzal telt el, hogy minden nyakkendőt ismert már a képzősök nyakán, de egyiket se figyelmeztethette, ha valamelyik nyakkendő félrecsúszott. S egyszercsak májusban megszüntek a déli előjövetelek. Egy-egy képzőst ha látott is az útcán, csoportosan már nem mutatkoztak. Június elején meg valamennyien elmúltak a városból.

Szeptemberig bizony szomorú volt a nyár, de akkor megint megnépesült a képző, megint hetykélkedtek benne negyedikesek, és Zsuzsi megint válogatta őket, - szemérmes távolságban.

- Az idén már akárhogy is!...

S akkor következett az anyjának az a lába ficamodása.

- Hogy ez a paradicsom, lelkem?

- Nyolc egy rakás, - felelte Zsuzsi szomorún.

Az asszonyságok még nyári kabátkában jártak-keltek a kofák között. Dinnyét is vettek még itt-ott, de már szőlőt is, berzencei szilvát is. És különösen sok paradicsomot, téli eltevésre valót.

- Hogy ez a paradicsom, lelkem?

A portéka lassacskán elkelt. Tíz előtt már csak két rakás paradicsomja volt Zsuzsinak és két fej kelkáposztája.

Mikor az óra tizet ütött, belerakta a maradék paradicsomot és kelt a kisebbik kosárba. A fiú már ott állt. A hátára vette a puttont, puttonba a szétbontott zsákot. S vitte haza.

Zsuzsi megindult a kisebbik kosárral a torony alá.

Sohse járt ott. De az anyja elmondta, hogy a torony alatt van egy kettős ajtó. Annak a kilincsét csak meg kell nyomni. Kötelek lógnak ott, harangkötelek. Oldalt meg balról keskeny falépcső látható. Hat vagy hét lépcsőt hág: kanyarodót talál ottan. A kanyarodó mellett lóg a kosár.

Zsuzsi az arcát lehajtva lépigélt, és szorongó szívvel pillantgatott jobbra-balra: lát-e képzős ifjut, vagy lát-e úri leány félét? Ha negyedikes ifjút lát vagy úrileányt, akivel együtt járt iskolába, elfordul, áttér az útca másik járójára.

Ment, lépigélt sietőst.

A templomtéren jut eszébe, hogy szerdánkint az anyja egy másfélaraszos fadarabot szokott fürészeltetni vele. Dorongfából, többnyire jegenyéből, fürészelt, de néha fenyőfából is.

- A fejet, - szokta mondani az anyja, - fürészeld a fejet.

Abból szokta ugyanis kifaragni a toronyőr a lovacskának a fejét.

Meglassudott.

Hazamenjen-e mármost azért a fejért? Messze laknak ők a külső városban. Vagyhogy délután küldje el a fiúval? Vagyhogy holnap reggel?

Közben a torony alá ért.

Megtalálta az ajtót, a harangköteleket. A lépcsőt is, a kosarat is. A kosár ócska volt és vastag zsinegen lógott. Az is régi zsineg volt. Egyáltalán minden réginek látszott ottan: az ajtó, a harangkötelek, a lépcső.

Felnézett a lyukon. Sötét volt az belől. Beletette hát a kosárba a zöldséget, krumplit, paradicsomot, kenyeret, két tojást.

S várt.

A kosár csakhamar meg is mozdult és fölfelé vonult. Zsuzsi nézett-nézett utána. A szemébe porszem esett. Előkapta a zsebkendőjét, s rányomogatta. Aztán felkiáltott a kosár után:

- Hé! Toronyőr bácsi!

Senki se felelt.

Zsuzsi várt kissé, s megint kiáltott:

- Hé! Nem hallják?

Senki se felelt.

Zsuzsi nem ismerte az őrt, csak épp kisiskolás korából emlékezett rá, hogy látta a torony erkélyén, amint a kürtöt fujja. Ahány negyed, annyi tú-tú. Az egy negyed egy hosszú tú-ú-ú. Az őr csak akkorának látszott, mint egy krumpli. Bizonyára suba volt rajta. Lassú lépésekkel sétálta körül a tornyot, és minden szögleten kürtölt: tú-tuú.

- Hé! Toronyőr bácsi!

Semmi felelet.

Dehát a fejnek az ügye nem maradhat elintézetlen. Zsuzsi nem várt tovább, - már akkor kikönnyezte a porszemet, - neki-lódult a magasságnak. A keskeny poros lépcső ideoda-szögletekben emelkedett előtte. Hosszú-lábú embereknek szabhatták, mert ugyancsak meredek volt a hágó!

A torony közepe táján meg is állt Zsuzsi. A szíve dobogott, a melle zihált. Ablakocska világosolt ott. Kinézett rajta. Háztetők sokaságát látta.

Lassabbra fogta a lépést.

No nem gondolta, hogy ennyire magas a torony.

Feljebb valami erős, egyenletes és lassú kattanás hallatszott egyre-másra. Mingyárt tudta, hogy a torony órája az. Onnan feljebb már alacsonyabbak voltak a lépcső-fokok, - látszott rajtok, hogy nem régen ujították. Avas olajszag terjengett ott a homályban, valami olyanféle szag, amilyenről a vakon-járó a lakatosműhelyre ismer. S feljebb egy-két lépcsővel már láthatók voltak a nagy fekete fogaskerekek, s a hordófenék nagyságu rozsdás ballagó. Katt, aztán megint katt, - lassú, hideg méltósággal.

Mégfeljebb teljesen megvilágosodott a lépcső. Az utolsó fokok látszottak ott, s egy csapó-ajtócska, amely azonban fel volt támasztva a falnak.

Kilépett az erkélyre és pihegve nézett le, szét a városon.

- No ide se jövök fel többet.

Az arca piros volt.

Hazafelé is nézett, de az ő házuk tetejét egy kékfestőnek a háza takarta. S arrafelé már sok akácfa is állt a házak között. Aztán lenézett a templomtérre. Sárgult fák álltak ott a házak előtt. Egy kert is látszott: a papház kertje.

Szédült.

Nem nézgélt tovább. Ajtót látott maga előtt s ablakokat. Bekopogtatott az ajtón.

- Szabad! - hangzott ki egy erős férfihang.

Zsuzsi benyit. Igen világos szoba. Az ablak mellől a napnak szélesen befénylő sugarában egy szőke legény kel föl. Ingujjban áll ott. A kezében a zöldségeskosár, amely az imént utazott fel alulról. Szép, lányosképű fiú. Vörhenyeges haja mint a felborzolt oroszlánsörény. A vállán egy feketerigó.

Zsuzsi meglepődve nézett.

A fiú is csak állt és ámult.

És bámultak egymás arcára, mint két faragott kép. Még a rigó is mozdulatlanul állt a fiú vállán, és felnyulladva bámulta Zsuzsit.

- A fej, - szólalt meg végre Zsuzsi, mintha álomban rebegne, - otthon maradt...

S behunyta a szemét, és kipenderül. Futott le a lépcsőn, mintha kergetnék.

*

Még este is, mikor levetkezetten az ágy szélén ült, sokáig könyökölt a térdén, s gondolkodott: mért zavarodott meg annyira odafent?

Hogy egy öreg bácsi látására volt elkészülve, s helyette egy legényt talált?

Hogy olyan sörényt emberen sohse látott?

Hogy ingujjban volt?

A kérdések kérdések maradtak.

Másnap persze megint fel kellett öltenie a parasztruhát, s hallgatnia megint:

- Hogy adja a paradicsomot, lelkem?

Űlt halványan, mint rab a vallatópadon, s minden negyedórában föltekintett a háztetők résein át a toronyra.

- Tutuuú!...

De lám: nem az a szőke legény fújja a kürtöt. Csak arasznyinak látszik az őr, Zsuzsi szeme mégis megkülönbözteti. Valami barna ember, időses is. Apja talán?

Lehet, hogy ott volt az is tegnap a toronyszobában, de nem látta. A butorokat se látta, csak azt a legényt látta.

S isméten-ismét restelkedett, hogy gyáva volt, mint valami kislány. Meg kellett volna állania bátran, nyugodtan, mint olyan leánynak illik, aki négy polgárit végzett és jogosan viseli a kisasszony címet. Hát kicsoda-micsoda az a lófaragó? Köszönje meg, ha egy tanult kisasszony szóba áll vele.

Dehát most már nem lesz alkalom arra, hogy végigpillantson rajta. A zöldséget-mit bele fogja rakni a kosárba, s mikor a kosár megindul, ő is megindul.

- Tu-túú!...

Tíz óra felé lovas rendőr jelent meg a piacon:

- Félre az útból! Félre!

Következett egy halottas-kocsi, üveges oldalú. Benne: ezüstös koporsó, három-négy koszorú között. Fekete tollbóbás fekete lovak, bólingatva haladók. Lovak előtt papok. Kocsi mellett fáklyások. Kocsi után vagy húsz fekete-ruhás úr, s közte kettő hajadonfőtt, síró szemű. A harangok zúgtak. Egy falusi ló megbokrosodott.

- Jaj! - sikkantottak az árus asszonyok.

Mikor Zsuzsi megint a toronyra gondolhatott, már ugyancsak elmúlt tíz óra. A fiú is késett, - elbámészkodott valahol.

Zsuzsi sietten vitte a kosarát a torony alá.

Fordul a kettős ajtóhoz, vihogó suhanc-csoportot talál ottan. Az ajtó tárva van, s két kölyök úgy rángatódzik a fel-alá mozgó harangköteleken, mint béka a horgon. Az ajtófélfához egy úriféle fiatalember támaszkodik. Iparosféle. De iparos mégse visel olyan hosszú fekete kabátot. A fekete kabát viseltes rajta. Gyér szakála is fekete. Rozsdás nagy kulcs a kezében. Az a cigánylegény forma ember is vihog: hosszú fehér fogai kivigyorodnak gyér bajúsza alól.

S nevettükben valamennyien őrá néznek.

Zsuzsi incselkedéstől tartott, s legkivált annak a fekete ruhásnak a tréfájától. Már annyira ott volt, hogy vissza nem fordulhatott, hát csak besurrant köztük, s feliramlott a lépcsőn.

Ijedtében nem is kereste a fölülről lógó kosarat, csak fel, fel: futott a grádicson nagy lobbal. Tán a huszadik fordulón állt csak meg és fülelt lehengve, lükögő szívvel, fülelt visszafelé: futnak-e utána!

Közben egyre feljebb-feljebb, mint a sziklák zergéje, mikor vadásztól menekül. Egyszercsak fenn van a világoson, a csapóajtón besugárzó napfényben.

Megáll, lehelődzik.

Felmenjen-e?

Már elfeledte a bizonyítványát és kisasszony-voltát: aggodalommal pillog.

De lám nemcsak egy ember lehet odabent.

Nagyhangú beszéd hallatszik, szinte kiáltás:

- A fenét? Majd bizony addig várok, míg befagy az ajtóm! Én különben szóltam Füzes bácsinak. Reggel fel is jött. Dehát ő csak délután megy be.

Valami olyan hebre-habra beszéd hogy alig érthető.

El is áll, mintha lélekzenie kellene. Aztán megint megszólal:

- Nekem nincs favágóm. Az anyja sodrófáját! A város mindig aprófát küld ide. Hajnalonkint itt már deres a korlát. Nem hallom!

Zsuzsi elképedten állt a csapóajtó alatt. A lépcső alatt valami lánc zörrent. Utána halk vas-nyikkanás hallatszott, kétszer egymásután, mint a kenetlen pinceajtó nyikogása, aztán nagy kondulás, megint a kettős nyikkanás, megint kondulás.

A két kondulás hangja sokáig bung a lépcső alatt.

Zsuzsi érdeklődéssel hallgatná hangnak azt a hosszan elhaló remegését, de íme nyílik a szoba ajtó, s kilép a sörényes legény. A kezében kürt.

Megfujja a sarkon kétszer:

- Tu-túú.

Másik sarkon is:

- Tu-túú.

Zsuzsi ijedten áll ott. Az ő mellében is megszólal egy hang:

- Vissza-vissza!

Azonban a lába nem engedelmeskedik.

Az őr kürtje harmadszor is szól:

- Tu-tuú.

Erős lépései a csapóajtó felé közelednek.

Az arca megjelenik a lyuk fölött. Kék szeme rányílik Zsuzsira. Meg is áll, de csak egy percre. A következő percben tovább-lép s a negyedik sarkon is megfújja a kürtöt:

- Tu-tuú.

Visszatért akkor a csapóajtóhoz és mosolygott:

- Gyrát. Mr flórája vrlak.

Furcsa volt, hogy olyan szaporán szólott. Dehát meg lehetett érteni:

- Gyere hát, már félórája várlak.