Hanna Jameson

Az utolsók

HANNA JAMESON

AZ
UTOLSÓK

A mű eredeti címe:

The Last

Copyright © Hanna Jameson, 2019

Published by arrangement with Rachel Mills Literary Ltd.

Hungarian translation © Nagy Mátyás

© General Press Könyvkiadó, 2021

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

NAGY MÁTYÁS

A borítót

KISS GERGELY

tervezte

ISBN 978 963 452 536 3

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő KISS BÉLA

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Lee emlékére

„Mindig újabb és újabb ellenségek fognak felbukkanni és arénába lépni, s ebből a mi szép világunkból nap mint nap lemállik majd egy darabka, mint egy réges-régi időkből származó romból, amelynek omladozó falait szél tépázza és eső veri. Nap mint nap egy kis darabbal több fog lemállani belőle, amíg aztán egészen romba dől, és csak hideg törmelék jelöli azt a helyet, amelyen egykor a nagy időkben állt. És mi részt veszünk ebben a kegyetlen játékban, magunkat abban az illúzióban ringatva, hogy szerencsésen véget vethetünk neki. Elszomorodom, ha arra gondolok, milyen lesz ez a vég.”

Hans Keilson: Az ellenség halála

(Fordította: Várnai Péter)

Prológus

Harmadik nap

Nadia egyszer elmesélte, hogy egy alkalommal egész éjszaka az ágyban forgolódott attól a gondolattól, milyen lenne egy telefonos értesítésben megtudni, hogy itt a világvége. Bár ez nem olyan volt, mint Kennedy híres beszéde, amelyben „nukleáris Damoklész kardját” emleget, mégis szóról szóra emlékszem arra, amit ebben a pillanatban mondott.

Számomra az egész három nappal ezelőtt kezdődött, amikor épp az ingyenreggelimet fogyasztottam.

Az ablak mellett ülve kibámultam a szélesen elterpeszkedő erdőre, valamint az épület körül tekergő ösvényre, amely a hátsó parkolóhoz vezetett.

Korán kijelentkező párok és néhány család hangja ütötte meg a fülemet, de a konferenciára érkezettek közül én voltam idelent az első. Bár múlt éjjel mindnyájan sokáig iszogattunk, igyekeztem nem felrúgni a napi rutinomat, még ha ez némi fájdalommal is járt.

Valójában nem is ebben a hotelben kellett volna megszállnunk. A konferenciát eredetileg jóval északabbra, Zürich közelében rendezték volna meg. Ám nyolc hónappal ezelőtt tűz ütött ki a tervezett helyen. A változtatásra különösebb hűhó nélkül került sor, és a konferencia helyszínét a L’Hotel Sixième-re cserélték, amely – ahogy egymás közt viccelődtünk – a semmi közepén állt. A legnagyobb bánatunkra.

Épp a Mit értünk fotófelderítés alatt? A légi kémkedés jogi és történelmi háttere című könyv nyitó fejezetét olvasgattam, és kijegyzeteltem egy közelgő előadás-sorozathoz. A telefonom le volt némítva.

A balomon egy pohár narancslé és egy feketekávé álldogált az asztalon. Utóbbit olyan mohón igyekeztem felhajtani, hogy egy kicsi kilöttyent az asztalterítőre, ezért kénytelen voltam utántölteni. Épp a Benedek-tojásomra várakoztam.

Szinte már bosszantóan közhelyesen indult a nap.

Az utolsó üzenetet éjfél előtt, fél tizenegykor kaptam Nadiától:

Úgy hiszem, az én szakmámban mindenki több kárt okoz, mint hasznot. Mégis hogy szerethetné bárki is ezt a melót? Annyira hiányzol. Te mindig tudod, mit mondj, amikor így érzem magam. Rossz érzéssel tölt el, ahogy elváltunk. Szeretlek.

Válaszra sem méltattam a lelki válságát, mivel úgy gondoltam, a halogatással kitérhetek előle. Tisztában volt az időeltolódással, és akár azt is gondolhatta, hogy valószínűleg már úgyis alszom. Szerettem volna megrágni a dolgot, és másnap reggel egy kimért és megnyugtató válasszal szolgálni a panaszáradatára. Továbbra is szükség van a minőségi újságírásra, neki pedig lehetőségében áll jobbá tenni a dolgokat… Vagy valami ilyesmi. Talán jobb lenne, ha egy e-mailt küldenék neki.

Mindnyájan úgy hittük, van még időnk. Most pedig már nem küldhetünk többé e-maileket.

Az egyik asztal felől egy furcsa zajra lettem figyelmes: egy éles kiáltásra. Az asszony nem mondott semmit. Egyszerűen csak felsikoltott.

Ránéztem, és láttam, ahogy a partnere mellett ül – legalábbis úgy gondoltam, hogy a partnere –, és a telefonját bámulja.

Mint mindenki más a teremben, én is azt hittem, hogy csupán egy üzenet vagy egy fotó láttán jött ennyire izgalomba, így hát visszatértem a könyvemhez. Ám csakhamar így folytatta:

– Lebombázták Washingtont!

Még csak nem is akartam eljönni erre az átkozott konferenciára.

Nem tudom teljes egészében felidézni az ezt követő órák történéseit, de amint olvasni kezdtem a telefonomon az azonnali értesítéseket, és felmentem a közösségi médiára, rájöttem, hogy igaza volt Nadiának. Pontosan az történt, amitől tartott. Ami azt illeti, csak a szalagcímeket vagyok képes felidézni azokból a percekből:

Rendkívüli hír – Washington ellen atomtámadás van folyamatban! Cikkünket frissítjük.

Rendkívüli hír – A szakértő szerint megközelítőleg 200 000 halottal kell számolnunk!

Rendkívüli hír – Megerősítették: az elnök és a stábja életét vesztette az atomrobbanásban. További információk várhatók.

Ezután bemutattak néhány londoni légi felvételt, és valós időben végignézhettük, ahogy egy jellegzetes oszlopfelhő kíséretében az épületek egyszerűen elporladnak. Egyedül ez a felvétel állt rendelkezésünkre, így újra és újra végignéztük. Nem tűnt annyira valódinak, mint a szalagcímek. Lehet, hogy a túl sok mozifilmtől mindnyájan érzéketlenné váltunk a képekre? Néztük, ahogy egy teljes város porrá lesz: túl gyorsnak és túl csendesnek tűnt.

Egy repülőgép lezuhant Berlin külvárosánál. Így értesültünk arról, hogy Berlin is odaveszett, mivel valaki a gépről feltöltött egy videót arról, ahogy zuhannak. Talán a motorba került por lehetett az oka. Nem emlékszem, hogy mit mondott. Sírt, és amúgy sem angolul beszélt. Valószínűleg csak elbúcsúzott.

Rendkívüli hír – Atombomba robbant Washington felett, százezrek halálától kell tartanunk.

Rendkívüli hír – Kanada miniszterelnöke nyugalomra int minket, miközben épp atomtámadás ér bennünket.

Rendkívüli hír – Az Egyesült Államok vezető nélkül maradt, miközben atombomba pusztít Washingtonban.

Talán szerencsésnek mondhattam magam, amiért online nézhettem végig a világvégét ahelyett, hogy személyesen kellett volna átélnem és reagálnom egy-egy robbanásra vagy a sziréna hangjára.

Mi még élünk. Elérkezett a harmadik nap, és az internet lekapcsolt. A hotelszobámban üldögélek, és az ablakon kitekintve bámulom a horizontot, hogy ha bármi történne, a tőlem telhető legjobb módon örökíthessem meg. Kilométerekre ellátni az erdő felett, így arra számítok, hogy amikor rajtunk lesz a sor, lesz valami figyelmeztető előjel. Nem mintha lenne itt bárki is, akitől elbúcsúzhatnék.

Hihetetlen, hogy nem válaszoltam Nadia üzenetére. Hihetetlen, hogy azt hittem, lesz még rá időm.

Hatodik nap

Rájöttem, hogy folytatnom kell az írást. A felhők furcsa színekbe öltöztek, de lehet, hogy csak a megrázkódtatás szórakozik velem. Lehet, hogy teljesen átlagosan festenek.

Azóta számolom a napokat, hogy utoljára láttunk napfényt vagy esőt. Eddig ötöt tudhatunk magunk mögött.

Mostanra a pusztító világvége horizonton való feltűnésének a valószínűsége ugyan egyre kisebbnek tűnik, ám leállt az internet, és a mobiljaink sem találnak elérhető hálózatot, így fogalmunk sincs, mi folyik éppen a nagyvilágban. Mindenesetre ideje felhagynom azzal, hogy az időm nagy részében az ablakon bámulok kifelé. Ennem kellene valamit.

Odalent az étteremben, ahol a személyzet tagjai még mindig szolgálnak fel ételt, beszéltem pár ismerőssel. Nemsokára távozni fognak, méghozzá gyalog. Én megvárom, amíg valaki értünk nem jön, vagy amíg be nem jelentik a hivatalos kimenekítési eljárást. Nincs internetünk, és a tévécsatornák is leálltak, szóval fogalmunk sincs, mikor fog ez bekövetkezni. De végül úgyis jönni fog valaki.

Hatodik nap (2)

Amit korábban írtam, hazugság. Valójában nagyon is el akartam jönni erre a konferenciára. Örültem, hogy távol tölthetek egy kis időt Nadiától és a gyerekeimtől. Lehet, hogy nemsokára végem. Már nincs értelme hazudnom.

Sajnálom, Nadia. Ha valaha is olvasod ezt, nagyon sajnálom.

Kétlem, hogy bárki is jönne értünk.

Nyolcadik nap

Az időjárás továbbra is változatlan.

A hotelben sétálva találtam két embert, akik a lépcsőházban felakasztották magukat. Két férfi. Fogalmam sincs, kik lehettek. Dylan, a hotel biztonsági főnöke segített odakint eltemetni őket. Páran csatlakoztak hozzánk, és gyertyával a kezünkben tartottunk egy rögtönzött virrasztást.

A temetésről visszafelé tartva nekiszegeztem a kérdést Dylannek: fog jönni valaki, hogy kimentsen bennünket? Azt felelte, hogy nem, legalábbis valószínűleg nem, de nem szeretné, ha bármelyikünk is pánikolni kezdene. Mindeközben mindannyian igyekszünk felvenni egyfajta napi rutint. Reggelire és vacsorára lejövünk, a nap hátralévő részében pedig a szobánkban bujkálunk.

Azon tűnődöm, ha még több bombát dobnak le, vajon az egyik nemsokára minket is eltalál-e. Talán az lenne a legjobb. Ki nem állhatom ezt a bizonytalanságot.

Ma tudatosult bennem először, hogy feltehetően soha többé nem fogom látnia Nadiát, Rutht és Mariont. Sem az apámat vagy a feleségét, sem a tanítványaimat vagy a barátaimat. Még azoknak az embereknek is nyoma veszett, akiket a konferencián ismertem meg. Elmentek.

Émelygés lesz úrrá rajtam. Fogalmam sincs, hogy ez már vajon a sugárfertőzés következménye-e, vagy sem.

Tizennyolcadik nap

Eddig senki sem halt meg sugárfertőzésben.

Senki sem jön értünk. Egyértelmű, hogy nem fognak kimenteni bennünket.

Ma reggel Dylan és pár másik férfi vadászpuskákkal felfegyverkezve távoztak a hotelből, majd visszatértek egy szarvassal. Úgy tűnik, azt feltételezik, hogy sokáig leszünk még itt. Ma reggel gyors számolást végeztem az étteremben, és arra jutottam, hogy huszonnégyen maradtunk. Van köztünk két fiatal gyermek, valamint egy idős pár, az egyikük siket.

Ennyi? Mármint az egész emberiség? Én lennék az utolsó élő ember, aki feljegyzéseket készít a világvégéről? Talán jobb lenne, ha már én is halott lennék.

Huszadik nap

Az időjárás továbbra is változatlan.

Van egy orvosunk itt, a hotelben, de még nem sikerült kiderítenem a nevét.

Azt is csak onnan tudom, hogy van egy orvosunk, mert egy francia nő végzett magával a lépcsőházban. Összekötötte a cipőfűzőjét, és levetette magát a lépcsőn, miközben magához szorította a csecsemő lányát. Sajnálatos módon az orvos már nem volt képes megmenteni az asszonyt, de a kisbaba legalább túlélte. Egy japán pár vette magához.

Ismét beszédbe elegyedtem Dylannel. Azon gondolkodik, hogy a hét végeztével lekapcsolja az emeleti gáz- és áramszolgáltatást. Nem tudja megmondani, meddig lehet elegendő a készletünk, szóval nyugodtabbnak érezné magát, ha spórolnánk az árammal, hogy képesek legyünk az eljövendő hónapokban hidegen tartani az ételt, valamint a gázzal, hogy legyen mivel főznünk.

Korábban, még vacsora közben tartottunk egy röpke szavazást. Amint Dylan felvázolta az élelmiszerhelyzetet, mindenki a javaslata mellett szavazott, ennélfogva mindnyájunk szobájában lekapcsolták a villanyt és a gázt. Bár július elején járunk, mégis az első, ami feltűnt, hogy mennyire hideg van.

Huszonegyedik nap

Még ketten meghaltak. Az idős pár kilépett az egyik emeleti ablakon. A körülményekre való tekintettel nehéz elítélnem őket, ugyanakkor nem örültünk annak a megpróbáltatásnak, amit az jelentett, hogy megfelelően feltakarítsuk és eltemessük őket.

Huszonkettedik nap

Észrevettem, hogy az emberek beszélgetni kezdtek egymással étkezés közben. Ami azt illeti, korábban úgy igazából senki sem elegyedett szóba senkivel.

Azt hiszem, ismerem az egyiküket: egy szőke lányt. Fogalmam sincs, honnan, mivel nem vett részt a konferencián. Úgy tudom, rajtam kívül ő az egyedüli amerikai. De még sosem beszéltem vele. Úgy tűnik, jobban szeret egyedül lenni.

Egy Patrick nevű fickó egy pár ajtóval arrébb lévő szobában vackolta el magát. Időnként fel-le futkározik a folyosón. Kissé nyugtalanító éjjelente a léptei zaját hallgatni.

Huszonhatodik nap

– Nem gondoltam volna, hogy így fogok meghalni egy nukleáris háborúban, de annak legalább örülök, hogy a pia ingyen van – közölte velem ma a fiatal ausztrál csapos.

Huszonhetedik nap

Biztosra veszem, hogy múlt éjjel gitárjátékot hallottam. Sétára indultam, ami a gyertyafény ellenére is ijesztőnek ígérkezett, és próbáltam kideríteni, melyik szobából jöhet a hang. De nem sikerült beazonosítanom. Ami azt illeti, senkivel sem találkoztam. Tizenhárom emelet, majdnem ezer szoba, és egy árva lelket sem láttam vagy hallottam. Ez a hely sokkal nagyobb, mint képzeltem. Kezdem kényelmetlenül érezni magam.

Drága Nadia!

Már eltelt egy hónap, és nem hiszem, hogy valaha is olvasni fogod, amit írok. Abban sem vagyok biztos, hogy egyáltalán még életben vagy-e. De még ha rendkívül csekély esély mutatkozik is arra, hogy végül elolvashatod ezeket a feljegyzéseket, tudnod kell, hogy sokkal jobbat érdemeltél volna nálam. Talán a vég közeledtével erre magadtól is rájöttél.

Sajnálom, hogy még a világvége eljövetelekor sem voltam melletted. Újfent elkéstem! Sosem volt erősségem, hogy jókor legyek jó helyen. Sajnálom, hogy el kellett viselned megannyi kudarcomat. Minden, amit a gyerekeinkben csodálok, belőled fakad.

Kérlek, vigyázz magatokra, amíg csak lehet!

Sajnálom, hogy azt hittem, van még időm.

Szeretlek. Mindig szeretni foglak. Ígérem, még ha nem is ebben az életben, valamiképp megtalállak.

A te Jonod

Negyvenedik nap

Már egy ideje nem hagytam el a szobámat. Túlságosan lehangolt voltam ahhoz, hogy írjak, vagy hogy bárkivel is találkozzam. Több mint egy hét után ma először kimerészkedtem. Tettem egy sétát a hotel épülete előtt.

Kifaggattam a csapost, akit Nathannek hívnak, hogy mit gondol az égboltról, és egyetértett velem, hogy a felhők fura színekben pompáznak.

– Rozsdabarnák – állapította meg.

Az orvos, akit, mint korábban megtudtam, Taniának hívnak, épp az erdőben futott. Visszafelé lefékezett mellettünk, és követte az égboltra meredő tekintetünket. Nagyon hideg volt. Egyikünk sem hozott elég téli ruhát, amely alkalmas lett volna a nyár és az emberi civilizáció váratlanul bekövetkező végét követő időjáráshoz.

– A felhőkről beszélgettek? – érdeklődött.

– Igen, elég furák, nem igaz? – válaszolta Nathan.

– Narancsosak – jelentette ki, a szemét eltakarva, holott nem is sütött a nap. Csupán egy régi beidegződés lehetett.

– Örülök, hogy nem velem van gond – nyugtáztam. – Azt hittem, csak a sokktól látom őket ilyennek.

– Szerinted a… sugárzástól van? – aggodalmaskodott Nathan.

– Nem – felelte Tania határozottan. – Ez a szín valószínűleg csak a robbanást követő por és törmelék miatt alakult ki. Ugyanezt látnánk, ha egy aszteroida csapódott volna a bolygóba.

Egy darabig mindhárman némán figyeltük a narancssárga felhőket, végül úgy tűnt, hogy Tania valószínűleg fázik, mivel dideregni kezdett.

– Ijesztő – állapította meg, miközben befelé igyekezett. – A fák nemsokára sorvadni kezdenek.

Az időjárás továbbra is változatlan.

Negyvennyolcadik nap

Ne őrülj meg!

Negyvenkilencedik nap

Folytatni fogom az írást. Úgy érzem, ha abbahagynám, egyszerűen feladnám az egészet, és meghalnék.

A nukleáris katasztrófát követő első hónapok eseményeinek elbeszélése dr. Jon Keller, a feltehetően utolsó élő történész tollából

Ötvenedik nap

A csapból zavaros víz kezdett folyni, aminek fura íze volt, ezért Dylan, Nathan és jómagam felmentünk a tetőre ellenőrizni a víztartályokat.

Dylan egyike volt a személyzet utolsó néhány tagjának, akik nem menekültek el. Magas, fekete fickó a negyvenes évei végén, folyton mosolyra húzódó szájjal és rövidre nyírt hajjal. Az apokalipszist követően magától értetődően ő lett a vezetőnk. Mindnyájunknál jobban ismeri a hotelt és a környékét, mivel több mint húsz éve dolgozik itt. Kellemes bariton hangon beszél angolul, és alig érezni rajta egy kis akcentust. Nem tudnám megmondani, honnan származhat. Talán svájci.

– Feltehetően csak néhány halott madárral van dolgunk – találgatott, miközben épp a tizenhárom emeletes hotel lépcsőházában kaptattunk felfelé. – Bizonyára ők is víz után kutattak.

Azt kívántam, bárcsak halott madarakról lenne szó.

A kilencedik emeleti fordulónál kénytelen voltam megállni, és lehuppanni a szerszámosládámra. Nathan követte a példámat.

Dylan csak megvonta a vállát. Nem vesződött azzal, hogy lerakja a saját szerszámosládáját, amíg arra várt, hogy kifújjuk magunkat.

– Hogy vagy képes így megőrizni a kondidat? – faggatta Nathan.

– Erőfeszítéssel.

– Na ne mondd! – Nathan tekintete rám siklott. – És mi a helyzet veled, Jon?

– Ó, a testalkatom lenyűgöző hiányosságait mindenféle erőfeszítés nélkül sikerül fenntartanom – válaszoltam, lepillantva magamra. – Az én munkám sok üléssel, valamint intenzív olvasással és gondolkodással jár együtt.

– Nem hiszem, hogy belegondoltam volna, mennyire alkalmatlanok vagyunk erre az egészre, mindaddig, amíg meg nem próbáltam öngyújtó nélkül tüzet gyújtani – morgolódott Nathan. – Képtelen voltam elhinni, hogy nincs köztünk senki, aki tudná, hogyan gyújtson tüzet. Úgy értem, azzal tisztában voltam, hogy én nem értek hozzá, de azt hittem, hogy lehet köztünk valaki, aki ért hozzá.

– Utáltam kempingezni – magyarázta Dylan. – A nyaralás nem nyaralás, ha nem üldögélhetsz fürdőköpenyben, békésen iszogatva egy kis snapszot.

– A kempingezést én is utáltam – helyeseltem.

– Én pedig a snapszot – kotyogott közbe Nathan.

Elmosolyodtam.

– Szerintem csak a gyerekek szeretnek kempingezni. Van két gyermekem, szóval többször kellett kirándulnom, mint ahányszor szerettem volna.

– És pontosan mennyiszer is szerettél volna? – érdeklődött Dylan.

– Egyszer sem.

Nathan felkacagott. Vékony, vegyes származású, ausztrál fiatalember, aki korábban a szálloda bárját vezette. A szeme karikás, és furcsán monoton hangon beszél, amitől elsőre fásult személyiség benyomását kelti. Valójában azonban a csoport legélénkebb és legvidámabb tagja, aki képes másokat is megnevettetni. Manapság elég ritka az ilyesmi.

– Nem tudtam, hogy családos ember vagy – csodálkozott Dylan, és végre ő is lerakta a szerszámosládáját. – Nekem is van egy lányom.

– Hány éves? – kérdeztem.

– Harminc.

– Merre… Ööö… Merre lakik?

– Münchenben élt a férjével. – Nem kellett kimondania, hogy mi következik ebből. – És a tieid?

– San Franciscóban vannak az anyjukkal. Hat- és tizenkét évesek.

– Mit kerestél idekint? A konferenciára jöttél?

– Igen.

– Azt hittem, azok mind elmentek.

– Igen, a legtöbben, akik megpróbáltak kijutni a reptérre, a kollégáim voltak, vagy más egyetemekről való ismerőseim.

– Azt hittem, a többségük majd visszatér – elmélkedett Nathan, majd ismét talpra kecmergett. – Amint rájönnek, hogy… Mindig furcsálltam, miért mentek el egyáltalán. A hírekben mondták, hogy egyetlen gép sem száll fel, az utakon pedig káosz uralkodik. Már többeknek vissza kellett volna jönniük.

Dylan felkapta a szerszámosládáját.

– Épp ellenkezőleg. Szerintem, ha egyszer kijutsz innen, egyre csak tovább és tovább fogsz menni.

– Én meglepődtem, hogy mindenki távozott – erősködött Nathan. – Legalábbis, hogy olyan sokan. Mégis miből gondolták, hogy sikerülhet elcsípniük egy gépet?

Feltápászkodtam, és a csípőmhöz emeltem a szerszámosládámat, majd ismét kaptatni kezdtünk felfelé.

– Sokan összekeverik a mozgást a haladással – magyarázta Dylan. – Tisztában voltam vele, hogy rossz ötlet, de mit kellett volna tennünk? Zártuk volna be őket? Még nem álltak készen arra, hogy szembenézzenek az igazsággal.

Nekitámaszkodtam a lépcsőház falának, miközben Dylan előhalászta a kulcscsomóját. A levegő fojtogató és áporodott volt a por miatt, és mivel elhasználtuk az oxigént. Büdös volt. Gyűlöltem a lépcsőházakat, de természetesen a lift már nem működött. Már vagy két hónapja, attól a bizonyos első naptól fogva.

– Összekeverték a mozgást a haladással. Bárcsak korábban többeknek is eszébe jutott volna ez a gondolat! – mondtam. – Talán elkerülhettük volna ezt az egészet.

– Igazad van, Jon. Hol voltál, amikor az embereknek egy épeszű fickóra lett volna szükségük, akire szavazhattak volna?

Nem tudtam, mit válaszolhatnék.

Odafent, a tetőn szétváltunk, és mindegyikünk kiválasztott egy víztartályt. Négy henger tornyosult fölénk, egy-egy létrával az oldalán. Betettem egy ásót az övembe, majd mászni kezdtem.

Le kellett vennem a kesztyűmet, hogy meg tudjam fogni a létra fokait, amitől viszont fázni kezdett a kezem. Felötlött bennem, hogy már korábban is előfordult, hogy fáztam, de ehhez fogható hideget még sosem éreztem. A hidegnek ez a fajtája tartós volt, és mindenbe belehatolt. Az a fajta, amely megváltoztatja a testtartásodat, és azon kapod magad, hogy egyfolytában lehajtott fejjel, görnyedten, felhúzott vállal sétálsz.

Amint felértem a létra tetejére, megfordultam, és elnéztem az erdő felett, le a talajra. A levegő eléggé tiszta volt ahhoz, hogy belélegezzem, de a felhők alacsonyan szálltak, és az egész táj szürkületi homályba burkolózott. Az itt töltött első éjszakámon simán meghallottam a rovarok zümmögését a második emeleti ablakomon keresztül. Most viszont a fák némán, barnába öltözve és haldokolva meredeztek az ég felé, dacára annak, hogy még csak augusztus volt. Madaraknak színét sem láttam. Tökéletes nyugalom ereszkedett az erdőre. A legközelebbi város közel egyórányira feküdt, és az erdő még azon is kilométerekkel túlnyúlt.

Nem tudtam volna felidézni, hogy mikor láttam utoljára a napot a maga pompájában. Időnként észrevettem, ahogy elhalad a felhők mögött, mintha elérhetetlen távolságban táncolna; halvány, kétdimenziós kör egy szürke fátyol mögött.

Azon töprengtem, vajon melyik kollégámnak sikerült eljutnia a repülőtérre, és vajon mi fogadhatta ott. Nem mindegyikük pattant azonnal autóba. Azok, akik később távoztak, egyedül vagy kettes-hármas csoportokba verődve, gyalogszerrel, igencsak alábecsülték az erdő kiterjedését, valamint a hideget. Igyekeztem néhányukat megállítani, de az emberek már nem mutatkoztak annyira nyitottnak az észérvekre, mint korábban.

Ami azt illeti, az emberek korábban sem mutatkoztak túlzottan nyitottnak az észérvekre. Részben ebből fakadt a baj.

A feltoluló érzelmek megragadták a torkomat, elakadt tőlük a lélegzetem.

Visszaűztem őket oda, ahonnan jöttek.

– Minden oké odaát? – kiáltotta Dylan.

Megragadtam a fedél fogantyúját, az ujjaimba belemart a hideg, és zsibbadni kezdtek. Nem éreztem sem az ajkam, sem az orrom.

– Igen! Igen, csak eléggé be van ragadva! Nem mozdul!

– Várj, felmegyek! Ez itt amúgy is rendben van – közölte Dylan, majd elkezdett lefelé mászni.

– Nem kell, azt hiszem, menni fog!

Hátranyúltam az ásóért, és bedugtam a résbe a csapóajtó és a tartály találkozásánál. A fém csattogó és csikorgó hangjától összeszorítottam a fogam. Végül a fedél engedni kezdett, és az ásóval a kezemben a tartály teteje fölé hajoltam, hogy szélesre nyissam.

Sötétség fogadott.

Rátámaszkodtam a létrára, és igyekeztem minél kevesebbet gondolni a magasságra és a hidegre, majd a jobb kezembe fogtam és beledugtam a tartályba az ásót, aztán kotorászni kezdtem vele. Olyan alacsony volt a vízállás, hogy alig értem el a víz felszínét, de amennyire képes voltam kivenni, nem úszott az alján semmiféle tetem vagy törmelék.

Nemsokára elfogy a vizünk – döbbentem rá.

A pánik tompa szorítása, amely az elmúlt két hónap során végleg befészkelte magát a mellkasomba, egyre csak erősödött, amitől szédülni kezdtem. Ez rendre előfordult velem olyankor, amikor nem összpontosítottam kellően arra, amivel éppen foglalatoskodtam. Bele kellett kényszerítenem magam a jelenbe, és úgy kellett tennem, mintha a múlt és a jövő nem lenne valóságos. Ez volt az egyetlen módja annak, hogy megőrizzem a józan eszemet.

– Ez is rendben van! – kiáltottam, de a hangomat elnyelte a szél.

Hirtelen egy éles, ziháló hang ütötte meg a fülemet.

– Bassza meg!

Épp akkor pillantottam át a túloldali tartályra, amikor Nathan a létra tetején állva megcsúszott, majd lezuhant.

Az ösztön átvette az irányítást a testem felett, és máris mozdultam, lelépve a létráról, mintha megpróbálnám elkapni. Nathan eltűnt a szemem elől, miközben zuhantam, a jobb karomat beakasztottam az egyik létrafokba, és a behajlított könyökömmel tartottam meg a teljes súlyomat. Egy nagy koppanás kíséretében a tartály oldalának csapódtam.

A mellkasomon és a kulcscsontomon végigfutó fájdalomból kiindulva egy pillanatra azt hittem, hogy kiugrott a vállam a helyéről. De tévedtem. Megtartott. A vérző ujjaimmal sikerült biztonságban visszatornázni magam, és nyugtáztam, hogy sajnos elejtettem az ásót.

Nathan odalent volt, de legalább felállt. Rendben volt. Dylan ott volt mellette, és ő is épp az egyensúlyát igyekezett megtalálni.

Amilyen gyorsan csak tudtam, lemásztam, és odafutottam hozzájuk.

– Mi történt? Jól vagytok, srácok?

– Van odabent valami. Nem viccelek. – Nathan a három réteg ruha ujjait feltűrve szemügyre vette a karját. – A tartály szinte teljesen üres, de van benne valami.

Dylan úgy festett, mint akit komolyan letaglóztak. Jobban szemügyre véve a helyzetet, Nathan valószínűleg Dylanen landolt.

– Úgy nézett ki, mint egy test – magyarázta.

– Egy emberi test?

– Igen. Először azt hittem, hogy… Nem tudom, talán, hogy egy állat vagy valami más. Behajoltam, hogy megpróbáljam kihalászni. – Nathan egyik kezét a szája elé kapva elhallgatott. – Kicsi volt ugyan, de rohadtul nem állat. Haja is van. Lányhaja. Bassza meg! Mégis hogyan juthatott fel ide egy gyerek?

– Egy gyerek – visszhangozta Dylan. – Jézusom!

Felnéztem a tartályra. Simán meghaladta a hatméteres magasságot. De lehet, hogy a kilencet is.

– Kinek van kulcsa a tetőhöz?

– Keveseknek, és csupán a személyzet tagjainak – válaszolta a homlokát ráncolva Dylan.

Nathan leült a földre, és hozzálátott az alkarja és a jobb bokája masszírozásához.

– El kell zárnunk azt a tartályt, vagy legalábbis ki kell halásznunk azt az izét belőle, és ki kell takarítani. Mindenki… a fenébe is, mindenki ivott belőle. Bassza meg! Bassza meg! Mindjárt elhányom magam. Nem hiszem el, hogy mindegyikünk ezt itta.

Kénytelen voltam a kezemet a víztartályhoz nyomva megtámaszkodni, hogy ne veszítsem el az egyensúlyomat. A gyomrom émelyegni kezdett.

Még Dylan is zavartnak tűnt, de még így is gyorsabban összeszedte magát, mint én.

– Fel kell nyitnunk a többi tartályt, úgy, hogy a tetejük teljesen nyitva legyen. Így majd össze tudják gyűjteni az esővizet – javasolta.

– Fog egyáltalán itt még valaha is esni az eső? – aggodalmaskodtam.

Egymásra néztünk, de mindnyájunkról sütött a bizonytalanság. Az igazat megvallva nem emlékszem rá, hogy az első nap óta bármikor is láttam volna, hogy esik. Azon a napon is napsütéses volt az idő. Attól a naptól kezdve pedig semmi említésre méltó nem történt a természetben. Változatlanul borús fellegek alatt éltünk. Igaz, voltak napok, amikor halványabb szürkés árnyalatban pompáztak a felhők. De ennyi az egész.

– Nos, akkor is ezt kell tennünk. Amennyiben az időjárás nem siet a segítségünkre, van egy tó a közelben, szóval léteznek egyéb forrásaink is. Mindenekelőtt azonban ki kell szednünk onnan azt a gyereket. Nath, menj, és keress egy ponyvát vagy egy műanyag takarófóliát! Hozd magaddal Taniát is! Jon, szükségem lesz az ásóra.

Felsegítettem Nathant, aki lement a tetőről, majd visszatért egy műanyag ponyvával. Az arcán látható, halványan fénylő csíkokból arra következtettem, hogy sírhatott.

Dylan fogta az ásót, és a vállára vetett ponyvával megmászta a tartályt. Örültem, hogy magára vállalta a feladatot, és nem kellett sorsot húznunk, vagy ilyesmi. Őszintén mondom, nem hiszem, hogy én képes lettem volna rá.

Ahogy Dylan szép lassan ereszkedett lefelé a létrán, a karjával magához szorítva a ponyvába csavart, aprócska testet, megint elárasztott a szomorúság hulláma, és ez alkalommal már alig sikerült talpon maradnom.

Nathan elhátrált.

– Kislány? A méretéből ítélve olyan hét-nyolc éves lehet. Vagy tudom is én. – Dylan lefektette a földre a testet. – Hol van Tania?

Nathan nem tudott megszólalni, ezért megköszörülte a torkát.

– Épp… épp valaki más ellátásával van elfoglalva, de azt mondta, vigyük le nyugodtan a holttestet a szobájába.

– Képtelenség, hogy egy kisgyerek magától fel tudott volna jönni ide – erősködtem, miközben képtelen voltam levenni róla a tekintetemet. – Valaki odarakta.

– Talán keresett valamit, és ezért felmászott…

– Egyedül nem tudott volna felmászni oda – vágott közbe Dylan. – És egyébként is, mi hárman, férfiak is megszenvedtünk a tartályfedelek felnyitásával.

– Szerinted milyen régóta lehetett odabent? – kérdeztem.

– Fogalmam sincs. Te mit gondolsz?

– Nem tudnám megmondani.

A holttest kissé felpuffadt, de ettől még emberszerűnek tűnt: egy kislánynak. Mintha még élt volna; valahogyan konzerválódott. A bőrét szürke és sárga foltok pettyezték, néhol kissé zöldbe mentek át, de egyébként alig mutatkoztak rajta a bomlás jelei. Ez végül is logikus volt, tekintettel a jelentős hőmérséklet-csökkenésre. Az egyedüli, ami valóban leesett róla, az a ruhája volt.

– Vagyis megölték – állapítottam meg hangosan, mivel úgy tűnt, senkinek sem akaródzik kimondania. – Meggyilkolták.

Nathan reszketni kezdett, ami ragadósnak bizonyult.

Én is körbefontam a karomat magam körül.

– Meglehet – sóhajtotta Dylan. – De nézzünk szembe vele: nincs módunk kideríteni, hogy ki volt ez a lány. A szülei feltehetőleg már rég messze járnak. Senki sem említette, hogy eltűnt volna egy kislány. Bárkik is voltak, valószínűleg még azelőtt kijelentkeztek, hogy ez az egész elkezdődött volna.

– Kijelentkeztek a lányuk nélkül? – Eszembe jutott a saját lányom, Marion, amint nevetve szalad el a tenger elől Fort Funstonban. – Ez nem tűnik valószínűnek.

Hogy elűzzem a feltoluló emléket, előreléptem, és lehajoltam, majd felvettem a lányt, miután bebugyoláltam a zizegő műanyag fóliába, mintha csak szunyókálna. Egészen addig, míg a karomba nem fogtam, fel sem tűnt, hogy még mindig vérzik a tenyerem. Egy ideje már nem éreztem a kezem.

– Majd én leviszem – közöltem.

Alig volt súlya.

Ötvenedik nap (2)

Tania volt az egyetlen orvos a hotelben. Szerencsésnek mondhattuk magunkat, hogy itt maradt. Mivel egyre rosszabbul táplálkoztunk, és folyamatosan gyógyszerekre volt szükségünk (nem meglepő módon a többség antidepresszánsokat kért tőle, amelyekkel nem rendelkeztünk), eléggé le volt terhelve. Ám sosem mutatta volna ki. Mindig egyfajta nyers önérzet jellemezte a viselkedését. A bőre sötét volt, a haját pedig ezen a napon lilára festett afrofrizurában hordta. Hétről hétre változtatta a frizuráját.

Az egyik első beszélgetésünk alkalmával elmesélte nekem, miként nevelkedett fogadott gyermekként először Angliában, majd Svájcban, sőt még Nigériában és Jamaicában is éltek rokonai.

A pasija, a hivatalos szervek közleményeinek a tanácsa ellenére, már az első nap meglépett, és még a kocsit is magával vitte, hogy szerencsét próbáljon az utakon. Tania úgy határozott, hogy nem tart vele, és azóta is konok elszántsággal kitart a döntése mellett. Egy árva szót sem ejtett a pasijáról, amióta elment. Ezért nem is emlékszem a fickó nevére.

A helyiségben, amelyet orvosi szobának rendezett be, alaposan átvizsgálta a gyermek holttestét, és megerősítette, hogy az illető kislány. Kilenc év körüli, de kis növésű. Hozzávetőlegesen két hónappal ezelőtt halhatott meg.

Az ágy – vagyis Tania hevenyészett vizsgálóasztala – melletti székben ültem, összekulcsolva a fájdalomtól lüktető kezemet.

Dylan és Nathan elmentek komolyabb szerszámokat keresni, amelyekkel felhasíthatják a víztartályok tetejét. Ez nehéz vállalkozásnak ígérkezett, ami valószínűleg több napot is igénybe fog venni, talán még egy hetet is. Örömmel tekintettem az előttünk álló feladatra. Legalább kevesebb időnk lesz agyalni.

– Hogy halt meg? – kérdeztem.

– Nem tudom megmondani. Fel kellene boncolnom, de olyat még sose csináltam, csupán megfigyelőként vettem részt ilyesmiben. Tulajdonképpen az ilyesmi sosem képezte a munkám részét.

Hacsak nem lelkesedett be valamin, amire ritkán adódott példa, a hangja halkan és nyugodtan csengett. Talán csak a profizmusa miatt.

– Nem látok külsérelmi nyomokat.

– Ez becsapós is lehet. A víz furcsa dolgokra képes a hússal, és magad is láthatod, hogy itt és itt már elkezdett a bőre felhasadni és leválni. De… való igaz, egyetértek. Nincs semmi külsérelmi nyom, amely arra utalna, hogy fejbe verték vagy fojtogatták volna. Annak sincs nyoma, hogy szexuális erőszak érte volna, habár ezt még nehezebb lenne megállapítani.

– Van rá mód, hogy ezt ellenőrizzük? Akár most?

– Igen – felelte, miközben találkozott a tekintetünk.

Vettem egy mély levegőt, majd folytattam:

– Vagyis a halál ideje valamikor…

– Határozottan pár hónappal ezelőttre tehető. Talán nagy valószínűséggel nem sokkal azelőttre, hogy ez az egész elkezdődött, vagy épphogy utána egy kicsivel. Vízben a holttestek jóval lassabban bomlanak, hideg vízben pedig még lassabban, de nincs rá mód, hogy pontosan megállapítsuk a halála időpontját. Biztosra veszem, hogy nem mostanában történt. Szeretném ellenőrizni, hogy van-e víz a tüdejében.

– Miért, hát nem egyértelmű, hogy van benne?

Tania megrázta a fejét, és anélkül válaszolt, hogy rám nézett volna:

– Nem, kivéve, ha még lélegzett, amikor a tartályba került.

Tania végigmérte a fésülködőasztalon felsorakoztatott eszközöket, amelyeket a hotel összes elérhető elsősegélykészletéből, valamint az evőeszközök közül válogatott ki. Észrevettem egy halkést, és eltűnődtem rajta, vajon az mire kellhet neki.

Felsóhajtott, és tépelődve dörzsölgetni kezdte az arcát.

– Bárcsak nálam lennének az eszközeim! Azokkal annyival könnyebb lenne!

– Készíts egy listát! Jövő héten majd megpróbáljuk összeszedni őket.

Dylan újabb élelemgyűjtő expedíció szervezésébe fogott. Ezúttal egy rendes, városi expedícióba, nem pedig erdei vadászatba. Úgy becsülte, hogy a következő három hétben el fognak fogyni a készleteink. Gyógyszerekre is szükségünk volt, jobban is, mint élelemre. A legközelebbi gyógyszertárhoz, amely egy szupermarketben üzemelt, csak egy hosszú erdei túrával lehetett eljutni, és semmi sem garantálta, hogy még nem fosztották ki.

Dylan vállalta a vezető szerepét, Tania pedig önként jelentkezett, de nemet mondtunk neki, mivel túlságosan értékes tagja volt a közösségünknek. Patrick Bernardeaux, aki azelőtt fogorvos volt, egy sportos és gyakorlatias francia jön majd velünk, aki rengeteget futott. Adam, egy komoly, de erősnek tűnő angol fiatalember szintén önként jelentkezett, csakúgy, mint Rob, aki viszont egy kevésbé komoly angol fiatalember. Tomi, aki rajtam kívül az egyedüli amerikai volt a hotelben, és korábban történelem és városfejlődés szakra járt, szintén jelentkezett.

– Összpontosítsatok arra, hogy mindenkinek találjatok gyógyszert!

– Ha netán szükséged lenne szikére és…

– És? – kérdezte vigyorogva.

– Bármire, amit az orvosok használnak – fejeztem be mosolyogva, ám gyorsan emlékeztettem magam, hogy egy halott kislány mellett üldögélünk, és azonnal elkomolyodtam. – Komolyan mondom: írj egy listát, és majd nyitva tartom a szemem. Amúgy sem én leszek a csapat leghasznosabb tagja. A szememnek több hasznát veszik, mint…

– Igaz. Nos, azt leszögezhetjük, hogy nem te leszel az izom a csapatban – állapította meg, miközben végigmért. – Korábban hetente háromszor-négyszer biciklizhettél, talán egy keveset úszhattál is, de máskülönben az életed nagy részét könyvek fölé hajolva töltötted, nem igaz?

– Ezt miből szűrted le?

– Abból, ahogy ülsz, és ahogy jársz. A pácienseim nyolcvan százaléka krónikus hát- és nyakfájdalmakkal keresett fel, amelyek a rossz tartás következményeként alakultak ki. Ez rád is igaz. Egyébként egy kis életmódváltás jót tenne a gerincednek. – Elszakította tekintetét a fésülködőasztaltól, és felém mutatott. – Mi történt a kezeddel?

– Semmi. Le kellett vennem a kesztyűmet a mászáshoz, és hát nem vagyok egy túlzottan ügyes mászó.

Óvatosan, akár egy édesanya, visszahajtogatta a műanyag ponyvát a lány testére, majd kihúzott egy széket.

– Hadd lássam!

– Nincs semmi bajom.

– Nem vehetjük többé félvállról a dolgokat. Nincs elég antibiotikumunk, hogy megkockáztassunk egy fertőzést. – Megfogta a kezemet, megfordította, és szemügyre vette az ujjperceimen és a tenyeremen húzódó sebhelyeket, valamint a lerágott körmeimet. – Ki kell őket tisztítani. Isten tudja, milyen baktériumok telepedtek meg azoknak a tartályoknak a környékén. Nem csoda, hogy egyesek megbetegedtek.

Az elképzeléstől elfintorodtam.

Bement a fürdőszobába, és egy pillanatra elgondolkodott.

– Ugye már nem annak a tartálynak a vizét isszuk?

– Nem. Dylan már elzárta.

– Remek. Gyere ide! Alkoholt kell használnom, szóval csípni fog – közölte megrántva a vállát, majd a mosdó fölé hajolt, és egy kis folyékony szappant meg vizet engedett a kagylóba.

A víz jéghideg volt. Nehéz kellően jól megfogalmazni, mennyire érződött annak, hiszen mostanában minden hidegnek tűnt. Az elmúlt két hónapban semmi mással nem találkoztam, csak hideggel. Kétszer is megmostam a kezemet, majd visszaültem a halott lány mellé. Tania megragadta a jobb kezemet, és megdörzsölte egy alkoholba áztatott vattával.

– Szóval a konferencia miatt jöttél ide? – kérdezte, egy kis csevegéssel próbálva elterelni a figyelmemet. – Mivel foglalkoztál korábban?

– Történész voltam. A Stanfordon tanítottam.

– De akkor honnan az akcentusod?

– Délről. Sokáig éltem San Franciscóban, ami azért valamelyest már tompította.

– Na és a feleséged mit csinált? – biccentett a jegygyűrűm felé.

– Ő… Nadia újságíró volt. Nem volt könnyű. Különösen a gyerekek mellett. De mindkettőnknek dolgoznia kellett. A bérleti díjak rohadtul magasak voltak. – Hirtelen elmosolyodtam. – Jelen helyzetben albérletárakról beszélni elég furcsának tűnik.

– Szerintem korábban minden beszélgetésem a bérleti díjakról folyt – nevetett.

– Vagy a választásokról.

– A tüntetésekről. Egy csomón voltam.

– Igen, a vége felé már én is. – A kezem görcsbe rándult, és égető érzés hasított bele, amitől szinte már vissza akartam rántani. – Nem vicceltél, amikor azt mondtad, hogy fájni fog. Ejha!

– Nos, ti voltatok azok, akik miatt minden elszaródott – közölte szenvtelenül, mintha a mostani fájdalom lenne a büntetésem. – Mi jól megvoltunk itt Európában. Imádkoztunk, nehogy valami hülyeséget csináljatok. De hát legyünk igazságosak: az egész világ elég ostobán viselkedett. Csupán abban reménykedtünk, hogy nem fognak elkövetni valami világvége méretű ostobaságot.

Fintorogva visszahúztam a kezem, és egy pillanatig csak ültünk, várva, hogy az ujjperceim beigyák az alkoholt. A világ, amelyről éppen társalogtunk, egyszerűen – elnézést a közhelyért – álomszerűnek tűnt. Ez, mármint a jelen, jóval valóságosabbnak tetszett, mint bármi, ami korábban történt. Mostanra úgy éreztem magam, mint aki felébredt. Fájdalmasan ébernek éreztem magam ahhoz képest, ahogy két hónappal azelőtt éltem az életem.

– Add a másik kezed! – utasított, a kezem felé intve.

– Csak egy pillanat.

– Szeretnél hallgatni egy kis zenét?

Ettől az ajánlattól elállt a lélegzetem, mivel a laptopom már hetek óta le volt merülve, és képtelen voltam bárkit is meggyőzni odalent, hogy engedjék feltölteni.

– Van zenéd?

– Igen, beosztom az aksit. Csak akkor hallgatok zenét, amikor úgy érzem… Őszintén szólva csak akkor hallgatok zenét, amikor úgy érzem, menten megőrülök, ha nem teszem.

– Igen! Szívesen hallgatnék egy kis zenét, már ha nem gond, hogy rám pazarolod az aksidat.

– Nem gondolom pazarlásnak.

Egy hét telt el azóta, hogy utoljára zenét hallottam, amikor rajtakaptam Nathant, ahogy a pult mögé bújva, a padlón kuporogva hallgatott valamit. Azonnal leállította, amint észrevett. Szégyellte, hogy megláttam, ahogy valami jelentéktelen semmiségre pazarolja a mobilja akkumulátorát. Mindenesetre megengedte, hogy én is hallgassam. Nem emlékszem pontosan, mi volt az a szám, de biztos, hogy valami country. Korábban utáltam a countryzenét, de manapság már bármi megteszi. Az elvárásaim már nincsenek olyan magasan.

Nem kellett volna bűntudatot éreznie, amikor rajtakaptam. Azok, akiknek még működött a mobiljuk, jól tudták – bármennyire nem akartuk kimondani –, hogy már senkit sem fogunk elérni velük. Nekem már nem volt meg a mobilom, de ez kizárólag a saját hülyeségemnek volt köszönhető.

Tania visszatért a székéhez a kezében egy MP3-lejátszóval, amely egy régebbi darab volt: nehéz és szögletes. A kezembe nyomta az egyik fülhallgatót. Előrehajoltam, így alig harminc centiméter választotta el a fejünket egymástól, miközben az ölébe vonta a másik kezemet, és munkához látott a vattával.

Hetek óta nem éreztem ilyen melegséget. Kínosan feszengtem, és a könnyeimmel küszködtem.

– Tudom – bólintott. – A lelkedig hatol. Nem mondom el senkinek, hogy elérzékenyültél.

– Még létezik orvosi titoktartás?

– Persze, miért ne létezne?

– Ez gyönyörű, olyan, mint… – A fájdalom újra élesen belém hasított, de ezúttal felkészültem rá. – Mint egy keringő. Ez valami régi szám?

– Nem a szám régi, hanem te vagy öreg. Ez Rihanna.

– Ez? Rihanna?

– Igen.

– Fogalmam sem volt róla, hogy így is szólhat egy Rihanna-szám.

– Hallgattál egyáltalán valaha is Rihannát?

– Mondanám, hogy soha, de még ez sem közelítené meg igazán a valóságot. – Ügyelnem kellett, nehogy visszarántsam a kezemet, miközben Tania elkezdett rátekerni egy minimális kötést. – Nemsokára harmincnyolc leszek. Ami azt illeti, lehet, hogy már be is töltöttem.

– Én már a negyvenet súrolom. Szóval ez nem mentség.

Befejezte a kötést a kezemen, és megvárta, amíg véget ér a dal. A vállam remegni kezdett, de ezúttal nem a hidegtől. Kellemes bizsergést éreztem. Amint véget ért a szám, Tania visszavette a fülhallgatót.

– Szólj, ha bármiben segítségedre lehetek a boncolás során! – ajánlkoztam.

– Komolyan mondod?

– Igen.

– Köszi! Lehet, hogy szavadon foglak. Igyekszem még ma elvégezni. Így, hogy kikerült a vízből, nem higiénikus itt tartani, szóval minél előbb el kellene temetni – közölte, majd felállt, felemelte a műanyag fólia egyik szélét, és még egy pillantást vetett a holttestre. – Ami azt illeti, nem visszük át egy másik szobába? Csak amíg letudom a reggeli betegeimet? Nem tenne túl jót a közhangulatnak.

– Persze.

Egyenesen rám tekintett, ami nem esett meg túl gyakran.

– Te vagy a legsegítőkészebb ember az itteniek közül, ugye tudod? Mindenre önként jelentkezel. Bárcsak mindenki olyan lenne itt, mint te!

Vállat vontam.

– Mégis mi mást tehetnénk?

– Nincs más problémád, ugye? Mármint egyéb tüneted?

– Nincs.

Alaposan végigmért, de végül annyiban hagyta.

Egy-két napja ugyan enyhe fogfájás gyötört a szám jobb oldalán, hátul, de nem említettem neki. Nem akartam tovább tetézni a gondjait. Meg persze aggódtam, hogy foghúzást javasolna, és nem akartam egyhamar újabb fájdalommal megküzdeni.

Helyette inkább szunyókálni mentem. Idővel muszáj lesz megpróbálnom többet megtudni a lányról.

A történelem a benne szereplő emberek történeteinek az összessége, és amennyire meg tudom ítélni, mi vagyunk az utolsók.