BRETT O’CONOR

Holdhomány

Brett O’Conor, 2025

Minden jog fenntartva. Jelen könyvet, illetve annak bármely részletét a szerző előzetes írásos engedélye nélkül tilos reprodukálni, adatrögzítő rendszerben tárolni, bármilyen formában vagy eszközzel – elektronikus, mechanikus, vagy más módon – közölni.

A borító Petris Ariel munkája.

Tartalomjegyzék

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

"Nem tudom honnan érkezel és nem tudom hová tartasz, de azt tudom, nem véletlen, ha most itt vagy.

Nem tudom ki voltál egykor, s kivé leszel majd, de bárki bőrében utazol is most, jól ismerlek. Tudom ki vagy! Ezért fogadlak a házamban Testvéremként."

/Fejezetek Zöld Mezők Krónikáiból/

1

Ganga mozdulatlanul állt a sziklán és a csillagok járását figyelte. Semmi nem zavarta a jövő olvasásában. A Hold már rég lenyugodott az ősöreg fák koronái mögött, így annak halvány fénye sem homályosította látását. Az éjszakát áthatotta Ösvényes Erdő fűszeres illata és az oltalmazó csendbe csak olykor lopakodott be egy-egy tovasuhanó állat neszezése. A mozdulatlanság ismét felfedte előtte a változást. Nagyot sóhajtott és mivel már tudta, amit tudnia kellett, engedett érzékei csábításának.

A folyó lustán hömpölygött a szikla alatt és most, hogy odafigyelt rá, érzékelte ahogy halk csobogása felszűrődik hozzá. A közeli folyókanyarban kényelmesen lubickoló sziklatömbnek csapódó lágy hullámok neszei ringattak és varázsoltak. Ez a hang mindig megnyugtatta Gangát. Mióta csak megszületett ez a folyó, a Sekély adta neki és népének az életet adó vizet. Mikor eltelt a szeretett folyó hangjaival, újra csak a csillagokra figyelt.

Maga sem tudta már mennyi ideje állt ott. A háta mögött megzörrentek a növények élettel telt levelei. Nem kellett megfordulnia, így is tudta, hogy Bazu közeledik. Száz és ezer közül is felismerte volna a szeretett férfi lépteinek zaját. Harminckilencszer áradt már a Zajos, a nagy folyó azóta, hogy először együtt játszottak a Sekély partján. Még mindig a fülében csengett apja hangja, ahogy az anyjához szólt.

-   Egészen egymáshoz valók!

Bazu nem szólt semmit, nem zavarta meg Gangát. Csak állt mögötte csendesen és ő is néma áhítattal figyelte a fenséges eget, Ganga pedig újra elmerült az csillagok meséiben. A képek most már teljes bizonyosságot adtak.

-   Elindult! – mondta Ganga csendesen. – Hamarosan megérkezik.

Bazu sohasem kételkedett felesége képességeiben. Még csak gyermekek voltak, alig tizenkét áradást éltek meg, amikor már biztosan hitt Ganga jövendöléseinek. És nem csak azért hitt mert ezeknek jövendöléseknek a szüleik és az egész törzsük is a csodájára járt.

De ez most…? Valóban lehetséges lenne? Bazu még egyszer feltekintett az égre, aztán Gangára nézett.

-   Biztosan így van? Nem lehet, hogy az egész csak egy régi álom lenyomata?

-   Nem. – felelte Ganga.

Bazu elhitte. Megcsókolta asszonyát, majd egymást ölelve indultak vissza a táborba. Még csak közeledtek az ezerszer járt ösvényen, amikor már hallották a vidám muzsikát.

-   Úgy hallom, a Szorgosak szorgoskodnak! – mosolyodott el Bazu.

Ha a hang nem lett volna elég, mikor kiléptek a tisztásra, meg is látták. Az öt elválaszthatatlan jóbarát, Fa, Kő, Szilánk, Tüske és a csak egy áradás előtt érkezett Sápadt, vidáman vigyorogva húzták a talp alá valót. Nem csak a tűz, hanem a törzs tagjaitól feléjük áradó dicsőség fényében is fürdőztek. Pont, ahogy minden este. De sohasem unták meg. A Szorgosak, amilyen ügyes kezű építészek voltak nappal, olyan állhatatos zenészek éjjel. Ganga és Bazu mosolyogva figyelték a kelekótya társaságot. A lányuk Yiva, meg Bíbor, Égbolt, Tavasz és Napraforgó a fiúk előttük táncoltak. Olyan vadul pörögtek és forogtak, hogy csoda lett volna, ha előbb vagy utóbb nem szédülnek bele a tűz körül szétszóródott, halványan izzó parázsba.

Yiva hirtelen szülei felé nézett. Bámulatra méltó volt, ahogy megérezte anyja hangulatait. Mindig is erős kötelék fűzte közte Gangához. Yiva gyorsan megpörgette Bíbort, Égbolt karjai közé perdítette, aztán szülei felé indult. Ganga és Bazu éppen letelepedtek a szokásos helyükre. Yiva előbb egyikükről a másikra nézett, aztán megkérdezte.

-   Mi történt?

A zömök Norf, Bazu apjának testvére, ott ült a jobbjukon és most ő is Ganga felé fordult.

-   Elindult! – az asszony csak ennyit mondott.

Yiva fellelkesült, de Norf, aki ugyanúgy ismerte Ganga képességeit mint Bazu, most elgondolkodott. Zöld Mezők Krónikáinak legnagyobb ismerője volt, a régi háborúk legendáinak tudója. Még Bazunál is behatóbban ismerte a históriákat. Pedig Bazu, születése okán, az Asara Vadászok vezetője volt.

-   A Zajos négyszer száz áradása óta, senki nem hallott felőlük. – szólalt meg csendesen Norf. – Amikor Fekete Völgyet még Zöld Mezőknek hívták, azt beszélték, hogy a Keleti Átkelő mögé menekültek. Amikor Zöld Mezőkből Fekete Völgy lett, azt mondták, hogy sokat megöltek közülük, néhányan pedig itt maradtak és szétszóródtak az Ismert Világban. Miután minket, az Asara-törzset kiűzték Fekete Völgyből, a históriák arról szóltak, hogy egy sem élte túl a Nagy Árulás utáni megtorlást. Én ebben hiszek. Ti el tudjátok képzelni, hogy négyszáz áradás óta nem bújtak elő, hogy bosszút álljanak az akkori vérengzésért?

-   Hacsak nem ők vitték véghez az öldöklést Fekete Völgy táborában, huszonnégy áradással ezelőtt. Ne feledd, ma sem tudják, mi történt ott valójában! – felelte Bazu.

Ganga a tűzbe bámult.

-   A csillagok nem hazudnak.

Yiva előbb apjára majd anyjára nézett de mielőtt megszólalhatott volna, Norf megkérdezte Gangát.

-   Te valóban hiszel ebben?

-   Nem. – felelte az asszony. – Én nem hiszem, hanem tudom, hogy így van!

Csend telepedett az Asarákra. Ellenkezni egyik férfi sem akart. Nem azért mert Ganga a népük vezetője volt, hanem azért, mert hitük az asszonyban erősebb volt, mint tulajdon kétségeik. Hiába voltak ők ketten az Asara-törzs és az egykori Zöld Mezők krónikásai, nem tudhatták, hogy ennyi idő elmúltával, lehet-e még hinni a régi legendáknak. Mert hát ők maguk nem voltak, nem lehettek ott azokban a gyászos időkben! Hacsak valamelyik előző életükben nem ott éltek.

A Szorgosak tovább zenéltek, de a táncoskedvű lányok és Égbolt odatelepedtek közéjük. Talán elfáradtak vagy csak tudni akarták a tanácskozás okát. Ganga rájuk mosolygott.

Égbolt és Napraforgó édestestvérek voltak. Fivér és nővér. Huszonnégy áradás előtt érkezett a táborukba egy sebesült férfi lovon. Három gyermeket hozott magával. A csecsemőnyi testvéreket és egy harmadik, nagyobbacska lánykát. Ő volt Tavasz. A férfi, miután elmondta, kik ők és honnan jöttek, meghalt. Ganga és Bazu pedig befogadták és sajátjaikként nevelték fel a gyermekeket. Idősebbek voltak, mint a saját lányuk Yiva. Ganga és Bazu hosszú éveken át töprengtek, megmondják-e a gyermekeknek, hogy kik ők valójában. Végül, négy áradással ezelőtt, egy este elmondták nekik a saját történetüket. Nem titkolták el előlük, hogy nem született Asarák, hanem a Fényesek-népéhez tartoznak. Fekete Völgy királyi családjának sarjai. Nem vérrokonok, de családtagok. Bazu nehéz szívvel felajánlotta, hogy haza viszi őket, ha ezt kívánják, de legnagyobb örömükre a gyermekek maradtak. Azóta sohasem került szóba köztük ez a kérdés.

Bíbor kicsivel idősebb volt mindegyik gyermeknél, de ő nem tudta, valójában honnan származik. Csak két áradással ezelőtt érkezett hozzájuk. Azóta itt élt velük és olyan volt a többieknek, mint a nővérük. Yivával pedig különösen jól megértették egymást.

-   Mi történt? – kérdezte Bíbor a társaságtól.

-   Hamarosan vendégünk érkezik. – kiáltotta csengő hangon Yiva.

-   Ki?

-   Valaki a Keleti Átkelőn túlról. – felelte a fiatalabb lány.

Bíbor előbb elcsodálkozott, aztán a tűzbe révedt és emlékei visszarepítették a múltba.

2

Az a magas, szakállas férfi felkapta és nevetve pördült körbe vele. Bíbor is nevetett. A férfi arcon csókolta, aztán a feléjük közeledő, mosolygó nő felé fordult vele. Úgy emlékezett, nagyon szép volt az az asszony. Az anyja. A szakállas férfi pedig az apja. Együtt folytatták a játékot és ő megint nevetett. Az önfeledt pillanatoknak aztán véget vetett a sikoly.

Az apja kiáltott és az oldalán függő kardhoz kapott. Amikor az anyja felkapta és futásnak eredt vele, nem látott jól a rázkódástól, de azt a pillanatot éppen látta, amikor egy semmiből érkező egy nyílvessző fúródott az apja testébe. Majd még egy. Sikított és könnyek szöktek a szemébe. Apró ökleivel az anyja vállait ütötte. Aztán nyílvessző fúródott anyja oldalába is. A hegye gonosz sebet ütött, ahogy kiszakadt a másik oldalon és megsebezte az ő combját is. A heg örökre megmaradt. Amikor az anyja lábai megbicsaklottak, szeretete minden erejével elfordult, nehogy ráessen és összetörje őt. De az arcát így is a földbe ütötte, ahogy az anyja a hátára esett.

Nem messze tőle, az egyik sátor már lángokban állt, orrát keserű füst csavarta és még valami… Valami édes és borzasztó szag. Sohasem tudta elfelejteni, de még sok áradás elvonult, mire megtanulta, hogy mi is volt az a bűz. A kiontott vér szaga.

Még jobban sírt, de combja és az ütés fájdalma semmi sem volt ahhoz képest, amikor nénje, Ihi, a kezeinél fogva felrántotta őt halott anyja testéről.

Ihi két napig rohant vele, s csak a második éjjel állt meg egy folyó partján álló liget oltalmában. Ott töltötték az éjszakát. Ihi azonnal átölelte, nyugtatta, csitítgatta, ha ő néha sírva riadt álmából. Ma sem tudta, nénje pihent-e valamennyit azon az éjszakán.

Másnap hajnalban a folyóparton, Ihi sárral és földdel kente be a ruháikat.

-   Túl szépek vagyunk! – adta meg szomorú mosollyal a magyarázatot.

Aztán kendőbe csavarta Bíbort és a mellkasa elé fogta, mint egy kisdedet. Csaknem este volt már, mikor egy város kapujába értek. Az őrök fura nyelven szóltak Ihihez, de ő gond nélkül értette a szavukat és válaszolt is nekik. Aztán a saját nyelvükön is bemutatkozott

-   Az én nevem Ihi, ő pedig a lányom Bíbor. Éjjeli menedéket keresünk.

Ezt nem értette, de a kendő rejtekében nem mert megszólalni. Őt nem Bíbornak hívják! Hanem… De, hogy is nevezték valójában? Áradások, vagy ahogy ott, Rim városában mondták, aratások óta nem tudta felidézni a saját nevét. Már abban sem volt biztos, hogy nénje neve Ihi volt.

Aznap éjjel egy gazda szénapadlásán aludtak. Majd a következőn is és még kitudja, hány éjjelen. Egy idő után leköltöztek a házba, s neki saját ágy jutott. Szépen cseperedett és bár túlzó bőségben sohasem volt részük, mindig jutott finom és elég ennivaló.

Bíbor örömmel segédkezett a lovak körül, később a földeken és bár ez csak amolyan gyermeki segítség volt, a gazda sohasem fukarkodott a dicsérettel. Bíbor erre nagyon büszke volt. Már másodszor takarították be együtt a termést, amikor egy hűvös reggelen Bíbor nagy sürgés-forgásra ébredt. Mikor a felfordulás okáról kérdezett, Ihi boldogan nevetett.

-   Meglepetés. Majd este meglátod! – felelte neki.

Ihi nénje és a gazda lakodalmára sok vendég érkezett és még a Herceg is küldött egy fél birkát a lakomára. Ezen az ajándékon Ihi és a gazda is nagyon meghatódtak. Hajnalig folyt a mulatság, a lakoma és a tánc. Bíbor is boldog volt, mert sokáig fent maradhatott.

A tizenharmadik aratásuk terményei még félig sem fogytak el, és Rim fiai már legyeskedtek Bíbor körül, amikor a gazda átlépett az Égi Határon. Aztán két holdtöltével később Ihi is elragadta a vég és elhagyta e világot. Bíbor akkor még nem így mondta ezt, mert csak jóval később, a Keleti Átkelők északi szikláin tanulta meg, hogy a halál, az Égi Határ nem a vég, hanem egy másik kezdet.

Nyár elején, amikor a maradék termény már fonnyadt és avas volt, Bíbor kikötötte az egyik lovat az istállóból és a vásárban elcserélte öt lepényért. Nem érdekelte, hogy a vásáros járt jobban. A lepényeket és a néhány almát, Ihi régi zsákjába tette. Nénje abból a zsákból szórta a magokat vetéskor. A házat és a két másik lovat egy másik gazdára hagyta. Egy éles, kovácsolt kést kért érte mindössze. Puha, szőtt takaróját keresztbe vetette a zsákon és hajnalban elhagyta a várost. Átkelt az Árva folyón és meg sem állt a Keleti Átkelő déli sziklájáig.

Felmászott a hegy negyedéig és csak merengett tovatűnt emlékein. A lepény meg az alma gyorsan elfogyott, úgyhogy keresett magának egy sziklazugot. Ott vert tanyát és nyulakra vadászott. Gyorsan megtanulta, ha nem iparkodik az élelemgyűjtéssel, aznap éhkoppon marad. Tüzet tudott gyújtani, mert a gazda megtanította neki azt is, így legalább nyert némi meleget és a húst is megsüthette. Vizet egy közeli forrásból meríthetett. Soha jobbat és tisztábbat nem ivott azóta sem. Sok áradással később ráébredt, hogy még Ösvényes Erdő forrásai sem vetekedhettek azzal a vízzel.

Magánnyal és merengéssel múlt el a nyár. Ihi hiánya, de legfőképp az egyedüllét arra késztette, hogy magára figyeljen és megvizsgálja az érzéseit. Gondolatai megkoptak, egyszerűbbé váltak és valami különös, soha nem érzett üresség lett úrrá rajta. Amikor megérkeztek az első hideg, őszi esők és a vadak óvatosabbakká váltak, gyakrabban maradt vacsora nélkül. Éhes volt, fázott és a nyirkos hideg elviselhetetlenné vált. Ivott egy utolsót a forrásból, aztán elhagyta hegyi otthonát.

Ismét átkelt az Árván és tíz napi járóföld után elérte Fekete Völgy határát. A vidék gyönyörű volt, de a várost körülvevő fal szorongással töltötte el. Ez a fal úgy futott körbe, mintha egyetlen hatalmas sziklából faragták volna ki. Helyenként kapuk törték meg a durva kövek halmát. A rácsokból és vastag gerendákból emelt átjárók előtt, gyanakvó őrök strázsáltak. A főkapu nyitva állt és némi kérdezősködés után az őrség beengedte. Ámulva rótta az utcákat, a rendezett sorokban álló házakat. Valóságos labirintus volt ez. Egy helyen olyan szűk volt az utca, hogy el kellet futnia egy nyílt tér felé, mert a közeledő kordé nem fért volna el mellette.

A tér látványától elámult. Az éjszakára gyújtott máglyák fényében, szabályos sorokba ültetett fák sorakoztak, közöttük pedig vásári standok álltak. Ahol csak helyet találtak, csepűrágók mulattatták a közönséget vagy vándor muzsikusok húzták a nótát azoknak, akik némi étellel vagy olcsó javakkal megfizették őket. Bár a Nap már rég lenyugodott és mind fent voltak a csillagok, a vásárosok még mindig kínálták a portékát. Egy kövérkés asszony asztalán pár lepény hevert még. Kettőn valami sűrű kulimász csordogált, de a fura kinézete ellenére olyan illatot árasztott, hogy Bíbor gyomra hangosan megkordult. Csak most vette észre, mennyire éhes. Belenyúlt a zsákjába, hátha talál valamit, amivel fizethetne egy kis ennivalóért. Egy fél alma volt benne mindössze. Az is megbarnult már. Szégyenlősen rámosolygott az árusra, aztán tovább indult volna, de az asszony hangja megállította.

-   Egyél! – csak ennyit mondott és elé tolta a fatálat a két leöntött lepénnyel.

-   Nincs mit adnom érte… – felelte.

-   Ez a pár darab maradt. Azt a kettőt edd meg, a többit hazaviszem az uramnak reggelire. Ő hajnalban kel és megsüti a holnapi portékát.

-   Köszönöm! – felelte Bíbor és két kézzel, mohón az ételre vetette magát.

Amikor jóllakott, elégedetten törölte meg a száját és a jótevő asszonyra mosolygott.

-   Ilyen finomat még sohasem ettem!

Az asszony felnevetett.

-   Nézd szegénykém, csaknem éheztél már. Szamóca- és szederízzel van leöntve. Ez a nyár nagyon forró volt, bőven termett mindegyik. Édes és zamatos.

Bíbor lenyalta az ujjáról az utolsó csepp ízt is és még egyszer megköszönte az ételt.

-   Hogyan viszonozhatnám? – kérdezte az asszonytól.

-   Hát, ha minden képpen akarsz tenni valamit, akkor holnap délelőtt gyere vissza! Segíthetsz kipakolni.

-   Itt leszek!

Bíbor körbekémlelt. Megjegyzett egy nagy fát, ami majd útmutatásul szolgál neki holnap. Elköszönt az asszonytól és jóllakottan, boldogan indult tovább. Nem sokkal távolabb vidám zeneszó és énekhangok ütötték meg a fülét. Arrafelé indult és rövidesen egy nagyobb társaság háta mögött találta magát. Átfurakodott a nevető, tapsoló nők és férfiak között. Egy kis standhoz ért, amin néhány csontból, kőből és fából faragott ékszer kellette magát, vékony, cserzett állatbőr csíkokra fűzve. Megcsodálta őket és a stand mögött álló, szégyenlős fiúra mosolygott. Aztán megnézte magának a zenészeket is. Azok hárman voltak. Egyidősek vele. Mikor befejezték a nótát, a standra mutattak és a dalos harsányat kiáltott.

-   Vegyenek emberek, amíg van mit!

Néhányan odaléptek, finoman félretolták őt és egy-kettőre elkelt két-három ékszer. Bíbor csodálta a fiúk leleményességét. A mókás dalokért cserébe nem fizetséget kértek, hanem hogy a közönség vásároljon tőlük. Jól látta, hogy az árus fiú melletti zsák már degeszre van tömve javakkal. Bíbor mosolyogva bólintott a dalosnak. Az visszamosolygott és őt nézve belekezdett valami bolond nótába egy szép lányról, aki a vidéket járja és férjet keres. Bíbor együtt nevetett az összeverődött tömeggel, bár gyanította, hogy a fiú csak sebtében költötte a nótát. Mikor a zenészek a végére értek, újra felnevetett, intett a fiúknak és továbbállt.

Sokáig bolyongott még a városban és az éj közel járt már a hajnalhoz, mikor egy halkan csörgedező patak mentén álomra hajtotta a fejét.

Másnap délben ott várta az asszonyt a standjánál. Az rögtön tudta, hogy a szabad ég alatt éjszakázott. Bíbor segített kipakolni az asztalra a lepényeket és mivel nem volt semmi sürgős dolga, ott maradt egész napra segíteni. Az asszony boldog volt, mert kora estére minden lepény elfogyott. Igaz volt az is, hogy azon a napon főként fiatal legények jártak a standnál és volt köztük olyan, aki kétszer is visszament.

Bíbor az asszonnyal tartott, aki magával hívta a város fala mentén álló kisházba. Mint kiderült, a ház egyik fele egy egész sütőműhely volt és raktár. A házaspár abban lakott ősszel és ott dolgozott az asszony férje minden délelőtt. Valójában a városon kívül, a Holdsarló-gát közelében volt a birtokuk, valódi otthonuk. Oda járt el a férfi három-négy naponként, hogy a lepényhez való alapanyagokat hozzon. Bár mióta Bíbor is ott segédkezett a standnál, előfordult, hogy két egymást követő napon is fordulnia kellett, mert minden elfogyott. Csak a rossz nyelvek csépelték a kövérkés asszonyt, hogy bizonyára boszorkánysággal csalogatja a vásárlókat, mert a fiatal férfinépek mind odajártak lepényért.

A Démonok Éjszakája előtti nap volt az utolsó vásárnap. Este még közösen megnézték a nagy máglyagyújtást, aztán hajnalban hármasban indultak el a család birtokára.

Két púposra rakott kordé és számos, degeszre tömött zsák volt a terhük. De ezt most boldogan cipelték. Sohasem volt még ilyen jó vásári idejük. Annyi javat sikerült összegyűjteniük, hogy egy részét rászánhatták egy ökör megvételére. A jószág jámboran ballagott velük az egyik kordéhoz kötve.

Bíbor a házaspárral maradt, mert a takaros házban jutott hely neki is és a gyermektelen házaspár szívesen vendégül látta.

A Démonok Éjszakáján a gazda, a legjobb falatokból áldozatot rakott ki a birtok egyik sarkába. Aztán a segítőjével tüzet raktak a ház ajtaja előtt és a reggel első fényéig táplálták, hogy távol tartsák a gonosz szellemeket. Mert erre az egy éjszakára, azok visszaveszik a saját világukat.

Bent a házban pedig valóságos lakomát tartottak. Bőven volt étel, finomság és zamatos bor is akadt. Ez volt az első alakalom, hogy Bíbor ilyen ünnepet ült. A gazda, a felesége és a segítőjük, egymást váltva mesélték el neki a Démonok Éjszakájának történetét.

-   Azt mindenkinek tudni kell, hogy ez a világ a Lidércek és a Gonosz világa. – kezdett bele a gazda. – Megengedik nekünk, hogy éljünk rajta, hogy létezzünk, de minden esztendőben egy éjszakára visszaveszik a birodalmukat. Emlékeztetnek rá minket, hogy ez az ő világuk. Ilyenkor az okos gazdák, a táborok, falvak és városok vezetői vagy a törzsi varázslók, a legjobb falatokból és a termény javából áldozatot készítenek ki nekik. Tiszteletből, és azért, hogy jövőre is hagyják meg az életet adó terményt. Aztán az emberek tüzet raknak a ház vagy a tábor körül és áldást mondanak rá. Meggyújtják és mindenki a tűzkörön belül marad. Mert a tűzkörön kívüli világot ellepik a Lidércek és Gonosz lelkek. Ezen az éjszakán ők is ünnepelnek. Nekünk embereknek csak annyit hagynak meg, amennyit a tűz oltalmazni tud. Aki kilép a tűzkörből ezen az éjszakán, az a halál fia. De ha életben is marad, biztosan megtébolyodik. Embernek nincs keresnivalója ilyenkor a világban. Sose feledd ezt, mert nekik éppen úgy jár a tisztelet!

Két nyár és még két vásári időszak múlt el, amikor Bíbor úgy érezte, ideje továbbállni. Ezalatt az idő alatt megtanult ízt készíteni és lepényt sütni. A gazdálkodás nem volt újdonság a számára, még emlékezett rá, amit Ihi férje tanított neki.

Ha ideje engedte, mindig elsétált a Holdsarló-gáthoz és a hömpölygő Zajos folyót nézte. Hallgatta a víz csobogását és csodálta a Szorgosak népének mesterművét.

Megünnepelték együtt a harmadik Démonok Éjszakáját is és ő hajnalban indulni készült. Az asszony kérlelte egy darabig, hogy ne fusson a vére után. Maradjon, állapodjon meg, válasszon kérőt, hiszen már bőven eladósorban van, de Bíbor hajthatatlan volt. A tűz még itt-ott parázslott a ház körül, amikor a Nap első sugara felbukkant szemből, ő pedig kilépett az ajtón.

Visszatért Rimbe, de a város alaposan megváltozott, mióta elhagyta. És a lakói is. Barátságtalanabbak voltak, mint azelőtt. Megtalálta a régi házat. Látta, hogy az ajtó fölött kicseréltek egy gerendát, de mégis romosabb volt, mint amikor még ő is itt lakott. Megtudta, hogy a gazda, akinek eladta a házat, meghalt a nyár végén. Most üresen állt. Bíbor újra beköltözött és ott húzta ki a telet. Sivár élet volt, és amikor az áradások levonultak, ő már ismét úton volt.

Ezúttal a Keleti-Átkelő északi szikláira mászott fel. A táj gyönyörű volt és ő botladozva, el-elesve, de boldogan rohant felfelé. Szagolta a sohasem ismert virágok illatát és belevetette magát a hóba, amikor elérte a határát. Még sohasem látott havat. Nevetett és hallgatta a saját nevetését, ahogy a fenséges, égbe nyúló sziklák között verődött a visszhang. Mikor már eléggé fázott, északnak fordult és lefelé kezdett ereszkedni. A Nap itt sokkal melegebben sütött, bár a levegő hideg volt. Fél nap ereszkedés után megállt egy sziklaormon és az alatta elterülő vidéket nézte. Úgy érezte, innen belátja az egész Ismert Világot. Messze, jobbra és balra maga előtt, két ezüstös csík vágta át az egybefüggő, zöld vidéket. Két folyó. Tudta, hogy a tőle balra eső csík az Árva. De a másikat nem ismerte. Csodálta még egy ideig a tájat, aztán hirtelen megfordult mert rossz érzése támadt.

Megfordult, de nem látott semmit. Jobbra-balra tekintgetett, félnézett a hegycsúcs felé, majd újra maga elé, de sehol semmi. Megint megfordult, aztán úja vissza. Semmi. Ismét jobbra, majd ismét balra. Aztán egyszerre csak ott volt.

Bőrökbe öltözött öregember állt előtte. Biztos volt benne, hogy semmi nem mozdult, amióta csak a rossz érzés elfogta, és abban is, hogy az előbb még nem állt ott senki. Most még is ott volt. Őt méregette és fura volt, de egyáltalán nem volt fenyegető az ottléte. És a tekintete sem.

Bíbor intett felé, mert nem tudta, melyik ismert nyelvjárással kellene megszólalnia. Az öreg visszaintett és hívogató mozdulatokat tett. Ő pedig nem tudta, mit tegyen.

Végül elindult az öreg felé és követte őt egy darabig. Keskeny sziklaösvényen haladtak, időnként mély szakadék mellett vezetett az út. Egy kanyar volt előttük, amikor Bíbor megérezte a füstöt. A füstöt és a sülő hús illatát. Egy táborba értek. Vad tekintetű férfiak, faragott csontokkal ékített asszonyok, a kőkunyhók mögül leskelődő gyermekek laktak itt. Mindenki őt nézte. Az öreg mondott valamit, mire a tábor lakói közelebb léptek. Bíbor arra gondolt elfut, de már sötétedett és félt, hogy a szűk ösvényen a mélybe zuhan. A tábor lakói közeledtek és fura nyelvükön suttogtak egymás között. De nem bántották. Az egyik asszony egy éles késsel, nagy darabot vágott le a tűz fölött sülő húsból és felé nyújtotta. Ő elfogadta és beleharapott. Ízletes volt. Megette, mire egy újabb darabot kapott. Bólogatott, hogy jelezze mennyire ízletes és a férfiak elvigyorodtak.

Telt-múlt az idő a hegyi emberek táborában. Tovatűnt három nyár és Bíbor nagyon sokat tanult a Világról meg az Életről. Megtanulta a hegyi emberek nyelvét és a szokásait. Megtanult vadászni és néma csendesen cserkelni. Már kavics sem csikordult a csizmája alatt. Tanult harcolni is. Marokkővel, bottal és késsel is. De a legtöbbet mégis a Sorsról tanult. Ez a tudás kezdetben nyomasztotta és húzta a lelkét. Sehogy sem boldogult a históriákkal és tanításokkal.

Öreg tanítója elmondta neki, nem véletlen, hogy rájuk talált és most közöttük van. Elmondta Bíbornak, hogy a Hegyek Istenei mutattak neki irányt, de valójában a Sorsa vezette oda. Mert ott kellett lennie. A Sors, amely minden ember életét áthatja és mozgatja, mert a Sors, csak arra vár, hogy beteljesedjen. Öreg tanítója elmondta Bíbornak azt is, hogy hibákat kell vétenie, mert attól nemesedik a lelke. Ha tanul a hibáiból és megérti a bennük rejlő tanítást, akkor beteljesítheti a Sorsát. Amikor majd átlép az Égi Határon, ezek a megértések segítik őt, hogy minden újjászületéssel egyre közelebb kerüljön a végső Megértéshez. Ha az eljön, akkor a Sors nem játszik vele tovább. Akkor Bíbor lelke majd megnyugvást talál és tábort ver az Örök Élet Forrása körül. Mert a halál, az átjáró az Égi Határon nem a vég, hanem egy következő kezdet.

Számos holdtölte múlt el, míg e tanítások súlya egyre húzta Bíbort lefelé. Már-már azon gondolkodott, elhagyja a hegyi tábort és messzire szalad. Mikor megpróbálta elmondani öreg tanítójának ezeket az érzéseket, az csak szelíden mosolygott. Azt felelte, a Sorsa elől nem futhat el. Ne meneküljön előle, hanem nézzen vele szembe és meg fogja érteni. Hiszen azt már megértette, hogy nem a véletlen vezette hozzájuk. Bíbor nem volt biztos benne, hogy valóban megértette.

Egyik este kiült egy sziklatömbre és a lenyugvó Napot nézte. Fenséges látvány volt. Azon gondolkodott, vajon az sem lehet véletlen, hogy most éppen ez a látvány tárul a szeme elé? Ihi sohasem mondott neki ilyen meséket. Lehet, hogy nénje nem is tudta? Lehet, hogy az őt űző bánat és fájdalom feledtette vele mindezt? És ha ez így van, akkor vajon Ihi azért feledte el, hogy neki, Bíbornak be kelljen barangolnia az Ismert Világot és önmagától begyűjtenie ezt a rengeteg tanítást? Mert amíg nem találkozott a kövérkés asszonnyal, addig nem tudott arról sem, hogy ez itt valójában nem is az emberek világa. Nem kételkedett a házaspár szavában, mert olyan átéléssel és mély érzésekkel beszéltek hitükről az első közös Démonok Éjszakáján, hogy az csak igaz lehetett. Vajon ezért, a tudás utáni vágyért és a tanításokért űzte őt a lelke ott belül? Hogy ne találjon otthont sehol, hanem menjen, maga sem tudja hová, de menjen szűntelenül? Vége lesz-e a céltalan vándorlásnak? És tényleg céltalan-e? Hirtelen ráébredt, hogy egyáltalán nem céltalan volt az eddigi vándorlása sem. Előbb megtanult egyedül lenni. Átlépni a veszteségen, amit nénje távozása okozott. És akkor megindult Fekete Völgy felé, maga sem tudta miért. Ott találkozott az asszonnyal és később náluk tanulta meg, hogy ez a világ nem az embereké. Amikor elkezdte űzni a vére, visszament Rimbe, amit otthonának hitt, de nem volt maradása. Mennie kellett. Aztán megint csak nem tudta miért, de feljött ide, ahol tudomása szerint még senki sem járt. És az útjába akadt ennek a hegyi törzsnek. Ők azt mondják, nem a véletlen, hanem a Sors vezette ide. Pedig ő csak a benne szóló, halkan suttogó hangnak engedelmeskedett. Lehet, hogy az a hang a Sors? Vagy talán az a hang vezeti a Sorsa felé, aminek a végén majd az Égi Határ és a végső Megértés várja? Elhatározta, hogy erről megkérdezi öreg tanítóját. Azt is megfogadta, hogy ezentúl jobban figyel arra a suttogásra. És akkor, abban a pillanatban, amikor a Nap végleg eltűnt a látóhatár peremén, a lelke hirtelen sokkal könnyebbé vált.

Egy éjjel sötét árnyék lopakodott a Hold elé, aztán el is takarta azt. Bíbor még sohasem látott ilyen jelenést. A törzs minden tagja bedobott egy darab húst a tűzbe. Öreg barátja az ő kezébe is belenyomott egy darabot.

-   Dobd a tűzbe és ajánld fel áldozatként az Isteneknek! Holdhomány idején, az Istenek fordítanak ez ember Sorsán. Ha az áldozatod tiszta és őszinte, az Istenek megsegítenek.

Bedobta a húst a tűzbe és azt kívánta, lakjanak jól vele az Istenek. Aztán visszafordult a Hold felé, amely ekkor már csak valami sötét folt és a körülötte áradó, halvány fénypászma volt. Igézte a látvány. Aztán a Hold lassan kibújt a sötét folt mögül és újra előbukkant. Még a legrégebbi mesék sem szóltak ilyen gyönyörűségről.

A Holdhomány után nem sokkal, úgy érezte, indulnia kell, de elcsendesítette magában a hangot. Még maradni akart, mert kétkedett, hogy valóban megértett-e mindent. Nem szólt az indulás vágyáról senkinek, viszont a következő vadászat alkalmával egy sziklatömb megbillent a talpa alatt és ő elesett. Csúnyán felsebezte az arcát és hosszú idő óta először, a gyerekkorában szerzett combseb is sajogni kezdett. A hegyikecske megriadt a zajra és elmenekült. Aznap sovány lakomát ült a törzs.

Öreg tanítója néhány sötétzöld levelet nyomott a sebre, amit a törzs asszonyai a hegy alatt gyűjtöttek.

-   Sohasem botlottál meg vadászat közben. Mit súg a szíved, miért történt mindez?

Bíbor elgondolkodott. Menni akart, de erővel elfojtotta az érzést és maradt. Fájdalmas sebet szerzett és még éhen is maradtak. Előbb mentségeket keresett, aztán ráébredt, hogy ezt az ő állhatatossága okozta. Ha elindul, akkor… akkor nem szerez sebet és valószínűleg a barátai is jól laknak. Felidézte, amikor megfogadta, hogy hallgatni fog a sugallatokra. Nem tette és ezzel azoknak is ártott, akik az elmúlt három nyár óta csak jót tettek vele. Biztos volt benne, hogy ez sem véletlen! Ha ez a Sors, akkor…, ha ő a Sorsa ellen megy, az másokra is hatással bír.

-   Mennem kell! – válaszolta halkan, mert már mindent értett.

-   Igen! – mosolygott rá öreg barátja. – Elérkezett a búcsú ideje. Téged hív a Világ!

-   Maradni akartam…

-   Tudom! De tanultál a hibádból és most már tudod, mit kell tenned.

Bíbor csak állt a két nagy darab hússal, meg némi gyógynövénnyel a zsákjában és könnyek szöktek a szemébe.

-   Visszajövök! – szólt búcsúzóul.

-   Ha úgy kell lennie! – felelte öreg barátja.

Elmosolyodott és vele törzsi barátai is. Búcsút intettek neki, ő pedig nekivágott az ereszkedésnek.

Mikor elérte a növényzet határát délnek fordult és csak egy fél napi járóföld után jött le a hegyről. Egyenesen a Keleti-Átkelőt taglaló szurdok felé tartott, amit hat áradás előtt elkerült. Másnap elérte, és megbabonázva állt az égbe nyúló sziklák előtt. A szurdok szélesebb volt, mint hitte, de jól látta, hogy a távolban összeszűkül. Állt, nézte és legszívesebben belépett volna, hogy átkeljen rajta, de félelme visszatartotta. Maga sem tudta, hogy miféle félelem lopakodott a szívébe és mikor. Úgy érezte, a szurdokon túl valami ismeretlen veszély les rá és mintha figyelte volna valaki. De senkit nem látott. Pont úgy, mint három áradás előtt a hegyen, amikor öreg barátja ott állt vele szemben, de ő nem vette észre. Megfordult és sebesen észak felé indult a hegy lába alatt. Amikor elérte az első fák rejtekét, kissé megnyugodott. Szíve még mindig dörömbölt a mellkasában és a gyomrát is szorította valami, de azt az éhségre fogta. Édes gyümölcsöt szedett a fákról és azt ette. A félelem lassan elmaradt mögötte.

Húsz napi járóföld után elérte a folyót, amit magától jobbra látott a hegytetőről, három nyárral ezelőtt. Még a mai napig sem tudta a nevét. De kíváncsi volt rá, arra indult hát. Az ott élő népektől megtudta, hogy a folyó neve Sekély és átvág az Ösvényes Erdőn, aztán a Zajosba torkollik.

-   Ösvényes Erdő? – kérdezte mohó kíváncsisággal.

-   Sötét lelkek lakhelye. – felelte a férfi rosszallóan, aztán elfordult és magára hagyta Bíbort.

Bíbor megindult a Sekély mentén, hogy Ösvényes Erdőhöz jusson, mert kíváncsisága arra felé vezette, de mikor végre rátalált egy kőhidra, elbizonytalanodott. Valami arra késztette, hogy most inkább kerülje el az erdőt és keljen át a hídon.

A folyó északi partján ment tovább folyásirányba és hamarosan eljutott Is várához, Kasser király uradalmába. A vár és a város is lenyűgözte. Elbeszélgetett a helyiekkel. Kedvesek voltak vele, de úgy érezte idegen közöttük. Kényelmetlenül érezte magát, mert a fiúk megbámulták, a lányok pedig összesúgtak a háta mögött, de valami mégis azt súgta neki, hogy maradnia kell.

Két éjszakát ott töltött, aztán hallotta, hogy a helyiek az óceánról és a halászokról beszélnek. Ettől fellelkesült. Az óceán? Eddig még csak meséket hallott róla de még nem találkozott senki olyannal, aki látta volna.

Hajtotta a vére, megindult hát északnak. Elhagyta a várost, aztán az Északi-Határhegy és a Keleti-Átkelő vonulatai között eljutott az óceánhoz. Lenyűgözte a fenséges víz látványa. Nézte és hallgatta a tajtékzó hullámokat, ahogy a part menti sziklákat verték. Bár nagyon fázott, úgy döntött itt marad éjszakára. Keresett egy szélvédett zugot a sziklák közt és gyűjtött némi fát. Tüzet gyújtott és a csapkodó hullámok hangjával a fülében aludt el.

Másnap az óceán csendesebb volt és az egyik benyúló szikla mögül feltűnt egy halászhajó. Sohasem látott még ilyet. Csak azokat, amik folyókon közlekedtek. Megbabonázva meredt a hajó oldalából kiálló evezőkre és sebes mozgásukra, ahogy a vizet lapátolták. A hajó horgonyt vetett és az oldalához kötött csónakban megindultak a part felé a halászok. Amint partot értek, Bíbor megértette a sietség okát. Az egyik fiatal halász megsérült, bal alkarját megsebezte egy szigony. A seb csak fájdalmas lett volna, de csillapíthatatlanul vérzett és ez nagyobb baj volt.

-   Siessünk! – kiáltott az egyik férfi és társával a vállára kapta a sebesült fiatalembert.

-   Hiába sietünk, vége! Nincs segítség…! – jutott el hozzá a másik kiáltása.

Bíbor ekkor kijött a rejtekéről és a csoporthoz szaladt.

-   Hadd segítsek! – mondta és megfogta a pelyhes állú fiú karját.

A tépett szélű seb csúnya volt és patakokban folyt belőle a vér. Megszorította a felkart, mire a vérzés kissé csillapodott. Másik kezével elővett néhány levelet a táskájából, amivel hegyi barátai a sebeket kezelték, és ráborította a sebre.

-   Hozz némi kötelet! – szólt rá az egyik halászra Bíbor és az sebtében a csónakhoz rohant.

Hamarosan egy emberhosszú kötéllel tért vissza. Bíbor gyorsan a levelekkel borított karra tekerte a kötelet, aztán elvágta és csomót kötött rá. A maradék kötelet a fiú felkarjára tekerte és azt is megcsomózta. Az ifjú falfehér arccal figyelte a ténykedését, de mikor Bíbor végzett, már egészen emberszíne volt újra.

-   Ezt este levághatod! A levelek maradjanak rajta reggelig!

A fiú a karját nézte és egy kicsit megmozgatta. Felderült.

-   Már nem is fáj annyira.

-   Hamar elmúlik a fájdalom is! – felelte Bíbor mosolyogva.

-   Életben marad? – kérdezte az egyik halász.

-   Igen. Hamarosan kutya baja sem lesz!

-   Ezt nem hiszem el! – kiáltotta a másik. – Azt hittük vége.

A fiú Bíborra nézett.

-   Te boszorkány vagy?

Bíbor előbb csodálkozott, aztán nevetni kezdett.

-   Nem, nem vagyok boszorkány.

-   Akkor feleségül veszlek! Mit szólsz? Lesz egy szakajtónyi gyerekünk.

Bíbor megint nevetett, aztán el akart köszönni, de az eddig őt gyanakodva méregető halász megrázta a fejét.

-   Azt már nem! A legkevesebb fizetség, hogy velünk eszel. Megmentetted a fiamat, ezt meg kell hálálnom.

Bíbor engedett és velük tartott. A lakoma végén a fatányér szélére tette az utolsó szálkát.

-   Ilyen fenséges halat még sohasem ettem! – dicsérte meg az ételt.

-   Meghiszem azt! Frissen fogtuk az óceánban. Soha rosszabb falatot!

A fiú ismét megmozgatta a karját és megmutatta az anyjának.

-   Mit szólsz anyám? Már alig fáj. El akarom venni Bíbort feleségül.

E két dolog annyira különbözött egymástól, hogy először senki nem értette. Aztán a halász előbb felnevetett, majd szigorúan rászólt a fiúra.

-   Ejnye, fiam, ne légy modortalan! Az bizonyos, hogy már átkeltél volna az Végtelen Óceánon, ha nincs Bíbor, de talán őt kellene előbb megkérdezned, hogy hozzád akar-e menni!

A fiú dacosan nézett az apjára.

-   Megmentette az életem és ezt a lányt szeretem! – aztán Bíborhoz fordult. – Hozzám jössz feleségül?

-   Sajnos nem! Másfelé visz az utam.

-   A férjedhez mész?

-   Nincs férjem.

-   Akkor? Maradj itt és légy a feleségem! Gondoskodom rólad.

-   Mennem kell!

-   Találkozunk még?

-   Ha úgy kell lennie! – maga sem tudta, miért ezt a választ adta.

Öreg barátja búcsúzott így tőle.

De valóban mennie kellett. Húzta a szíve. Nem tudta miért, nem tudta hová, csak azt tudta, hogy nyugatnak kell tartania.

Míg a lenyugvó Nap irányába bandukolt, azon gondolkodott, vajon a Sorsa vezette-e az óceán partjára. Ha nem kel át a hídon, ha nem marad még két éjszakát Isben és nem hallja meg, hogy a városiak az óceánról beszélnek, akkor eszébe sem jut odamenni. És ha nem megy oda, ez a fiú átkelt volna az Égi Határon. Vagy a Végtelen Óceánon?

Úgy döntött felkapaszkodik az Északi-Határhegyre. Emberfia még nem mondott neki semmi biztosat róla. Azt még Ihi meséiből tudta, hogy ez a hegy sokkal magasabb, mint a Keleti-Átkelő vonulata.

Nem csak magasabb volt, hanem sokkal hidegebb is és aprószemű eső áztatta, ami pillanatok alatt átáztatta ruháit. Magára terítette foszlott takaróját, de még így is a csontjáig mart a hideg. Visszafelé nem akart menni, úgyhogy keresni kezdte az ösvényt, ami lefelé vezet.

Hamarosan egy magasföldhöz ért, ahol hangok ütötték meg a fülét. Emberek voltak, de a kiáltozás durvának tűnt, ezért lopakodásra váltott. Ahogy hegyi barátai tanították, óvatosan lépdelve közelítette meg az előtte álló peremet. Kilesett mögüle.

Durva bőrökbe öltözött emberek csoportját látta. Kiáltoztak és az egyikük egy hosszú bottal éppen rávágott az előtte álló fiú hátára. A fiú fájdalmasan felszisszent és szaladni kezdett bántalmazói elől.

-   Pusztulj innen és sohase gyere vissza! – kiáltott egy másik ember is és egy követ dobott a fiú után.

Az is eltalálta. Bíbor még a rejtekéből is hallotta a kő puffanását. Visszahúzódott, hátával a sziklaperemnek dőlt és szorosan lehunyta a szemeit. Viszolygott a kegyetlenkedéstől. Vajon kik lehetnek ezek? És ki lehet a fiú? Az öltözködése alapján közülük való. De akkor miért üldözték el és miért bántották? Arra gondolt, kerülőt tesz, utána megy a fiúnak és megkérdezi, de a suttogás ott belül, azt mondta, hagyja a fiút menni és ne kövesse. Hallgatott rá. Visszament a saját nyomán, aztán egy helyen, ahol több kiálló szikla is volt a hegyoldalban, leereszkedett. Talált egy ösvényt, azon indult el lefelé. Messze maga előtt meglátta a távolodó fiút, úgyhogy lemaradt kissé. A hegy lábánál éjszakázott. A száműzöttnek reggel már a nyomát sem látta.

Átkelt a Zajos-folyó nyugati partjára és ott eljutott Row városába. Még sohasem járt itt, bár a hírét hallotta már. Az nem volt túl hízelgő. Hamar rájött, hogy ebben a városban nem látják szívesen és a hideg lelete ki a helytől, meg az emberek szemében ülő fénytelenségtől. Életében akkor látott először valódi lincselést. Egy asszonyt hurcoltak el a katonák, egy zsákruhába öltözött férfi kiabálása közepette.

-   Vajákos! Vajákos! – ordította a zsákruhás egy hordóra állva és vadul integetett a kezével.

Az emberek lehajtott fejjel álltak, csak néhányan mertek az elhurcolt, sikoltozó asszonyra nézni. A zsákruhás valami Kiválasztottakról beszélt és azt kiabálta, hogy a hazug Istenek nem mentik meg őket, csak az Egy. Bíbor nem értett egy szót sem.

-   Mi történt? – kérdezte egy közelében álló markos férfitól.

-   A nőt vajákoláson kapták. Varázsigét mondott a gyógyfüvekre, amivel a fia lázát kezelte. A másik fia szólt a Szónoknak, az meg a katonáknak.

-   Varázsigét? – kérdezte Bíbor elhűlve.

-   Itt nem tűrik a gyógyítást! Az Egy parancsa ellen való a vajákolás.

-   Ki az az Egy? És mi lesz most az asszonnyal?

-   Az Egy, az egy igaz. Csak ő létezik, mert bizonyos, hogy minden más Istenség hazugság. Aki vét ellene, a Démonok és Lidércek világában fog sínylődni az idők végezetéig. Az asszonyt pedig máglyára vetik, hogy a lángok tisztítsák meg.

-   Ez szörnyű! – akarta mondani, de a Szónok kiáltása beléfojtotta a szót.

-   Ti vagytok a Kiválasztottak! Aki pedig nem hódol az Egy előtt, az a Kitaszítottak között fog égni!

-   Kik a Kiválasztottak és a Kitaszítottak?

A markos férfi a zsákruhásra sandított.

-   Most már ne kérdezz, hanem menj inkább! – aztán halkan szűrte a fogai között. – A Szónok téged figyel.

Bíbor felnézett a hordón álló férfira és az valóban őt nézte. Gyorsan elvegyült a bámészkodók között és kereket oldott. Hamarosan eltűnt a Szónok szeme elől.

Elsétált a város közepébe, ahol egy fényűző palota állt. Sokszor száz katona őrizte és minden sarkánál zsákruhások kiabáltak. Rólunk már tudta, hogy ők a Szónokok. Az iménti kalandja után nem mert közelebb menni, nehogy felismerjék, de a palotát alaposan megfigyelte. Minden ízéből sütött a pompa és a jólét. Annyira belefeledkezett a látványba, hogy észre sem vette a hatalmas kordét, ami felé száguldott az úton. Négy ló húzta és roskadásig volt rakva zsákokkal.

-   Utat a terménynek! Utat a terménynek! – kiabálta a kocsis, Bíbor pedig félreugrott.

Lélegzet után kapkodva nézett a kordé után, ami sebesen befordult a palota udvarába és eltűnt az épület mögött. Vetett egy utolsó pillantást a palotára, aztán elinalt.

A város déli határa felé vette az irányt, hogy továbbálljon, de a nyomor és szenvedés látványa megállította. Romos viskók, elviselhetetlen bűz és fájdalmas tekintetű emberek fogadták. Betegség szaga terjengett a szűk utcák között. Félvak koldus tartotta a markát felé, de nála csak néhány gyümölcs volt már. Kettőt odaadott a kéregetőnek. Az mohón beleharapott, hogy a lé végigfolyt az állán.

-   Az Istenek áldjanak, te lyány! Kísérjen utadon a Jó Szellem! – mondta neki teleszájjal és szinte rágás nélkül nyelte a gyümölcsből harapott falatokat.

Szürkeruhás asszony lépett ki a sarok mögül és rákiabált a koldusra.

-   Hallgass vén bolond vagy a máglyán végzed! Amott egy Szónok közelít. – megvetően végigmérte Bíbort, aztán enyhültebben hozzátette. – Menekülj te lány, ne lássanak itt!

-   Miért? – kérdezte Bíbor, mert nem hitte, hogy ez megeshet az Ismert Világban.

-   Itt már új szelek fújnak. Rossz szelek. A halál lehelete. Menekülj vagy a palotában folyik el belőled az Élet a Nagy Fáklya karjai között!

-   Milyen Nagy Fáklya? Ki az a Nagy Fáklya? – hebegte zavartan.

A szürkeruhás asszony, egyáltalán nem asszonyosan, nagyot köpött.

-   Ő vezeti a Kiválasztottakat. Minden Szónok neki kémkedik. De most már kotródj! – a félvak koldusra nézett. – Te is állj odébb vén bolond!

Az asszony eltűnt a viskók között.

-   Segítsek? – kérdezte Bíbor a koldust és belekarolt, hogy vezesse.

-   Már segítettél. Egyel több Napfelkeltét láthatok. De igazat szólt a boszorkány, menekülj innen! Nem való ez a hely neked. Veszélyes.

-   Miért? Mondj valamit, mert nem értek semmit! Mi folyik itt?

-   Vér. És sajnos egyre több! A Nagy Fáklya lerombolja a régi világunkat. Azt hazudja, hogy nincsenek is Istenek, csak az Egy. Az övé. Karddal és tűzzel kényszeríti ki az igazát és követeli a termény javát is. Azt állítja, ez az áldozat az Egynek. De valójában ő éli fel. A város meg éhezik.

-   Mikor kezdődött ez? És miért hagyjátok, hogy leigázzon titeket?

-   Lássuk csak…, a Nagy Fáklya harminc áradással ezelőtt érkezett. Suttogták, hogy Zöld Mezők…, azaz Fekete Völgy vidékén is próbálkozott elhinteni ezt az új magot, de onnan elkergették. Volt, aki azt állította, hogy a Nagy Fáklyának köze volt a királyi táborban lezajlott mészárláshoz is. De ezek a hangok gyorsan eltűntek. Most már senki nem tud biztosat. Senki nem tudja honnan jött valójában. Akkor még nekünk is királyunk volt és ő befogadta a Fáklyát, mert hitt a szavának. Azon az őszön halt meg a Csúf Betegségben a királyné és a herceg. A király pedig vigasztalhatatlan volt. A Nagy Fáklya azt suttogta neki, hogy a Kiválasztottaknak minden evilági szenvedés számos gyönyört szül a következő világban. Itt úgy mondják, a Nagy Örvényen túl. Máshol Égi Határnak hívják, a halásznépek Végtelen Óceánnak mondják. De ott tartottam, hogy a király bánatában hitt a jövevénynek és pár áradás múlva már a Nagy Fáklya intézkedett itt. Követelte a terményt az Egynek. Azt kiabálta, ha nem adjuk meg az Egynek, ami jár, akkor szörnyű vészt hoz ránk. Én még a régi világ hitében nőttem fel és tudom, amit tudok. Tudom, hogy az Istenek megelégszenek a legjobb falattal is, ha tiszta szívvel adják. Falattal, nem pedig mindennel! És az Istenek nem követelnek, hanem elfogadnak. De folytatom. Tíz meg egy tavasszal ezelőtt, nagy áradás volt a Zajos mentén. Akkor a Nagy Fáklya azt üvöltötte a világba, hogy ez az Egy bosszúja volt, mert nem kapott eleget. Akkor a Fáklya minden tizedik lakost levágatta a katonákkal. Egyre többen állnak mögötte, mert aki hódol neki…, ő úgy mondja, az Egynek, az kap ennivalót és élhet. A Szónokok mindenki után kémkednek, de akik hódolnak, azokat kevésbé lesik. Mielőtt a király meghalt, utolsó rendelkezése az volt, hogy a Nagy Fáklya vezesse a népét. Senki nem vitatta a király utolsó rendelkezését, de most már csak parancsok vannak. A Nagy Fáklya parancsai, amit ő az Egynek tulajdonít. Aki nem tartja be, kínhalált hal. A máglyát szereti a legjobban. Gyönyört lel az áldozatok halálhörgésében és persze erősíti a félelmet a népekben. Mert már nem csak itt terjed a befolyása. A Zajos nyugati partja az ő igája alatt sínylődik. Az ő Végrehajtója az úr Tip városában és suttogják, hogy ő még kegyetlenebb, mint a Nagy Fáklya. A Testvérvárosok, Rikal és Makal még ellenállnak, bár a nyugati oldalon Makal egyre nagyobb nyomás alatt áll. Csak az Istenek tudják, meddig tudnak kitartani ellene. Mert a Fáklya már nem csak szavakkal igáz és tör előre, úgy hírlik, hatalmas sereget állít. Ez a Nagy Fáklya története. Te pedig azért vagy veszélyben, mert számos hasonló, ifjú lány tűnt el nyomtalanul a palota falai mögött. Ha bárki meg meri kérdezni, a kegyencek azt rikácsolják, hogy a lány jól szolgált és Tipbe küldték, mert ott nagyobb szükség van rájuk. De mindenki tudja, hogy a Nagy Fáklya magának raboltatja el őket. Használja, kihasználja, végül megöli mindet. A legszebb lányaink végezték már ott bent, kínban gyötrődve, egyedül, kétségbeesetten rettegve.