Andrew Morton

A KIRÁLYNŐ

Életrajz

Kossuth Kiadó

Tartalom

Bevezetés   Hajózás őfelségével

1.   Shirley Temple 2.0

2.   Esti bombázások

3.   Séta a hangamezőn

4.   Mezítlábas hercegnő

5.   Dicsfény és ragyogás

6.   Szívek és diadémok

7.   Titkok, botrányok, kémek

8.   Családi ügy

9.   Aztán jött Diana

10.   Házasságok mikroszkóp alatt

11.   Annus Horribilis – a borzalmak éve

12.   Virágok, zászlók és lelkierő

13.   Két esküvő és két temetés

14.   Jó estét, Mr. Bond!

Epilógus

Köszönetnyilvánítás

Bibliográfia

Képmelléklet

Impresszum

Édesanyámnak, Kathleennek,
és a háborús generáció minden tagjának

Bevezetés

Hajózás őfelségével

Arra mindannyian emlékszünk, amikor először láttuk a királynőt. Én történetesen akkor, amikor első alkalommal kísérhettem el a királyi párt amerikai útjukra egy brit lap udvari tudósítójaként. Emlékszem, lenyűgözve figyeltem, amint a Britannia, a tél végi napsütésben tündöklő királyi jacht lassan behajózik a San Diego-öbölbe. 1983 februárja volt. Az a pár nap, amelyet a királynő és az edinburgh-i herceg kíséretében eltöltöttem, örökre megváltoztatta az életemet.

A jachtot motorcsónakok, katamaránok, szkiffek és kenuk nyüzsgő armadája kísérte be az öbölbe. Szombat reggel volt, a hajó végül kikötött, a királyi pár és kíséretük megjelent a fedélzeten. Az uralkodó kilencnapos kaliforniai útja, amit a tenger, a napsütés és az ábrándos álmok hazájában tett, gondosan megtervezett programot követett, felölelve sok mindent, amit az „Aranyállam” csak kínálni tud, Hollywood kulisszáitól a Yosemite Nemzeti Park természeti kincseiig. Ha viszont a látogatásról színdarabot írtak volna a Broadway számára, a mű minden bizonnyal ezt a címet kapta volna: A balul elsült utazás.

Azokban a régi időkben a királyi család tagjainak külföldi útjai során vonakodva bár, de tartottak egy koktélpartit a sajtó képviselőinek is, akik minden lépésüket hűségesen követték. Úgyhogy szépen felöltözve én is ott találtam magam a vendégeket fogadó tengerésztiszt előtt, akinek átnyújthattam exkluzív, dombornyomott, arany betűkkel írt meghívómat. A királyi jacht hátsó fedélzetén én is elvehettem a tálcán kínált gin-tonikot – amolyan tengerészes méretben.

Az élmény 1965 egy ködös októberi napját idézte fel bennem, amikor még csak tizenegy éves voltam. Büszkén viseltem frissen vasalt cserkészegyenruhámat, és beálltam abba a sorba, amely Leeds külvárosában II. Erzsébet és Fülöp herceg tiszteletére gyűlt össze. A vadonatúj, brutalista stílusban épült Seacroft Bevásárlóközpont megnyitására érkeztek.

Amint elhaladtak előttünk, a nyirkos köd klausztrofóbiát idéző szorítása és a Rolls-Royce magasított, fényben úszó belső tere miatt mintha csak két egzotikus lényt láttunk volna, akiket talán a világűrből dobtak le, hogy megtekintsék a földi városlakók unalmas életét. Csupán egyetlen elsuhanó pillanatra láttam őfelségét és Fülöp herceget, de a kép örökre megmaradt bennem. Amikor felnőttem, a királynő és családja olyanná vált számomra, mint Dover fehér sziklái: változatlan, mozdíthatatlan, egyszerűen csak van. Magától értetődő, mint a lélegzés.

Természetesen a képe ott volt a bélyegeken, pénzérméken, és rosszallóan nézett le a falról az iskolaigazgató íróasztala mögül, amikor az ember a büntetését várta. A Cross Gates-i moziban mindig elmotyogtuk az Isten óvja a királynőt, amikor a gyerekeknek szóló heti ajánlat után (a kedvencem Cliff Richard 1963-as filmje, a Nyári vakáció volt, melyben egy baráti társaság énekelve táncol végig Európán egy londoni emeletes busszal) és a nagyfilm előtt lejátszották nemzeti himnuszunk első sorait. Fiatal énem számára a királynő nem is igazán volt emberi lény. Távoli, elérhetetlen szimbólumnak láttam, egy mosolygó hírességnek, akinek a szavait szinte alig értettük, amikor a tévé köré telepedve megnéztük a karácsony délutánján sugárzott beszédét.

Számomra csak egy emberi vonása volt akkoriban. Az a tény, hogy néhány hónappal volt fiatalabb anyámnál, és mindketten szolgáltak a második világháborúban. Anyám, Kathleen, a szárazföldi csapatoknál, Erzsébet hercegnő pedig a Kisegítő Területi Szolgálatnál (ATS).

Mindezek után be kell vallanom, hogy első közvetlen találkozásom őfelségével, azon a bizonyos szombaton, San Diegóban, aligha mondható emlékezetesnek. A világoskék-fehér ruhába öltözött apró hölgy meglehetősen érdektelenül hallgatta meg mondandómat az öbölben horgonyzó amerikai flotta lenyűgöző méretéről. Helyeselt, majd azonnal továbblépett.

A következő néhány napban azonban lehullott a maszk a monarchia ábrázatáról, és egy másik arc került előtérbe, mint a postai bélyegeken látható szigorú tekintetű asszonyságé. A kaliforniai látogatás tökéletes ellentéte lett a hagyományos királyi viziteknek, amelyek során minden eseményt, találkozót és üdvözlőbeszédet másodpercre pontosan megterveznek. Ha számba vesszük az orkánerejű szelet, a tengeri viharokat, a medrükből kilépő folyókat, az IRA tüntetőit, az elmosott utakat és a garatra felöntő hírességeket, kijelenthetjük, hogy szinte minden balul sült el.

Amikor a gondosan koreografált program felborult, a királynő szemmel láthatóan könnyedén vette az akadályokat. Sok évvel később Vilmos herceg ugyanezt mondta el nagyszüleiről: „Imádják, ha valami rosszul alakul – mesélte. – Az ilyesmit nagyon szeretik, mert nyilvánvaló, hogy mindig mindennek tökéletesnek kell lennie körülöttük, és ha valami mégsem úgy sikerül, ők az elsők, akik nevetnek a dolgon.”{1}

Először a királyi jachttal akadtak bajok. Amikor a királynő és kísérete partra szállt, hatalmas vihar tombolt. A Britannia folytatta keserves part menti útját, Erzsébet és Fülöp pedig a Santa Barbara közelében lévő Rancho del Cielóra (’égi tanya’) indult, ahol Reagan elnök és felesége várta őket taco-ebédre és egy kis lovaglásra.

A négykerék-meghajtású Chevrolet Suburban terepjáróban hét mérföldön át zötykölődtek: megáradt patakok, elárasztott útszakaszok, lezuhant sziklatömbök és letört faágak között lavíroztak, hogy a meredek akadálypálya végén elérjék úti céljukat. Mindez „borzasztóan izgalmas” volt, ahogy a királynő fogalmazott. Sajnos a szakadó eső miatt a Santa Ynez-hegységbe szervezett, várva várt lovastúra elmaradt, és a taco-ebédet sem tudták a szabadban elfogyasztani.

Később a Los Angeles környékén kialakult tornádó miatt a királyi jacht nem tudott kihajózni Long Beach kikötőjéből, és az oda vezető utak is víz alá kerültek. Az egyetlen lehetséges megoldást a haditengerészet nagy hasmagasságú autóbusza jelenthette. A királynő nem akart csalódást okozni az embereknek, ezért felvett egy pár gumicsizmát, és bemászott az első ülésre – a biztonsági emberek nagy örömére, ugyanis az utolsó pillanatban vették csak észre, hogy a busz üléstámláit obszcén graffitik borítják.

Mindezek után Reagan elnök levélben fejezte ki sajnálkozását a királynőnek: „Tudom, hogy a nyugati parton tett látogatása sajnálatos módon, viharosan alakult, de az Ön mindvégig töretlen humora és szívélyessége meghódította népünk szívét.”{2}

A kezdeti kudarc után érthető, hogy Nancy Reagan is meglehetősen ideges volt, amikor a Twentieth Century Fox Beverly Hills-i M*A*S*H stúdiójában hollywoodi sztárok részvételével adott gálapartit. Habár Frank Sinatra és Perry Como talán eggyel több duettet énekelt a kelleténél, úgy tűnt, a királynő élvezi a műsort, amelyben Dionne Warwick és George Burns komikus is fellépett, és szívesen ismerkedett meg Fred Astaire-rel, Jimmy Stewarttal és a többi, hasonlóan nagynevű sztárral.

Ez az est újabb bepillantást engedett az uralkodói álarcot viselő nő igazi énjéhez. Zenei és művészi ízlése nem volt elitista. A Rodgers–Hammerstein-féle musicalek legtöbbjének szövegét kívülről ismerte. Húgával, Margittal ellentétben nem rajongott az operáért és a balettért. És bár jó hallása volt, komolyzenei koncertekre ritkán járt.

Azon az estén a brit kontingens is teljes fegyverzetben jelent meg, többek között Michael Caine, Roger Moore, Jane Seymour és Elton John is ott volt a sztárok között.

A királynő és Fülöp herceg egy ennél bensőségesebb, mintegy harminc vendéget számláló vacsorán látta vendégül az elnököt és a first ladyt a királyi jachton, Reaganék ekkor ünnepelték ugyanis harmincegyedik házassági évfordulójukat. A parton felsorakozó Királyi Tengerészgyalogság Zenekara eljátszotta az Évforduló-keringőt, majd később a Fehér Ház kabinetfőnökhelyettese, Michael Deaver a zongorához ült, és az Igaz szerelem című számmal adott szerenádot az elnöki párnak. Reagan elmesélte a társaságnak, hogy amikor feleségül vette Nancyt, sok mindent ígért neki, „de ezt azért nem”.{3} A kevés meghívott között ott volt Billy Graham prédikátor és felesége is, akiket kifejezetten II. Erzsébet hívott meg. Ez ismét rávilágított a királynő egy személyiségvonására: keresztény hite okán hosszú barátságot ápolt a karizmatikus amerikai lelkipásztorral.

A királyi pár a rá következő napon a Yosemite Nemzeti Parkba látogatott el, ahol a fényűző Ahwahnee Hotelben laktak. Lakosztályukból gyönyörű kilátás nyílt a Royal Arches nevű, több mint 400 méter magas gránit sziklafalra.

Amikor sétálni mentek, nyugtalanul tapasztalták, hogy az amerikai titkosszolgálat emberei szorosan követik őket. Bármilyen gyorsan is lépkedtek, az ügynökök mindig a nyomukban voltak. A brit eljárás nem ez volt, ott a testőrök tapintatosan megtartották a kellő távolságot.

A királyi pár kezdetben bosszús volt emiatt. Aztán hátrafelé kezdtek gyalogolni, amivel alaposan megtréfálták az őket utánozni kényszerülő titkos ügynököket. Egy ideig előre-hátra sétálgattak, míg végül mindenki nevetésben tört ki. Aligha ilyen viselkedésre számítottak egy koronás államfőtől, de ez is újabb adalék a királynő tulajdonságaihoz: volt érzéke az abszurdhoz.

Íme, egy asszony, akinek csupa legekből állt az élete: ő uralkodott a leghosszabb ideig, ő utazott legtöbbet, és visszahúzódó természete ellenére a legélénkebb társasági életet élte, miközben több alattvalójával találkozott szemtől szemben, mint bármely más uralkodó a történelemben. Amikor a francia köztársasági elnök egyszer megkérdezte tőle, unatkozott-e valaha, a királynő őszintén válaszolt: „Igen, de nem szoktam szólni.”{4} Egy olyan korban, amelyet áthat a celebkultusz és a felszínes álság, ő megelégedett azzal, hogy gyakorlatias és őszinte.

Erzsébet mindvégig ott volt a leggazdagabb briteket felsorakoztató listán, de egy-egy grillparti után szívesen húzott gumikesztyűt, és takarított skóciai birtokán, Balmoralban. Valaki egyszer azt javasolta, helyezzenek el emléktáblát kedves faházán ezzel a felirattal: ITT SÖPRÖGETETT ERZSÉBET KIRÁLYNŐ.{5} Bár palotákban és kastélyokban élt, szemmel láthatóan jobban kedvelte az egyszerűbb életmódot. Fiatalon kényszerült rendkívüli történelmi szerepbe, sőt már kislány korában is egyike volt azoknak, akikről a legtöbbet beszéltek a világon.

Csaknem egy évszázaddal ezelőtt, egy London belvárosában álló polgári ház felső emeletén már több jele is megmutatkozott annak, ki ő, és mi lesz majd belőle.

1.

Shirley Temple 2.0

A kislány szúrós tekintettel, összehúzott szemöldökkel, mérgesen hajolt a könyve fölé. Óvatosan lapozott, és amikor meglátta a célpontot, fogott egy ceruzát, és kisatírozta a sértő szavakat.

Simpson doktor – áthúzva. Simpson doktor – kisatírozva. Az, hogy a jó doktor csupán egy gyerekkönyv szereplője volt, mit sem számított neki.

Miközben Erzsébet hercegnő méltóságteljesen végezte cenzori feladatát, húga, Margit a gyerekszobában felhalmozott falovacskák nyergével, zablájával és kantárjával játszott. A saját, kitalált világára figyelt, és nem izgatta nővérének néma dühe egy bizonyos Mrs. Simpson iránt, aki kéretlenül megváltoztatta mindannyiuk életét. Nem érdekelte Margitot a téli homályban tülekedő tömeg sem, amely a Piccadilly 145. szám előtt verődött össze, s figyelte az érkező és távozó embereket. Ebben a házban lakott családjával a yorki hercegi pár.

Máskor a lányok sok időt töltöttek azzal, hogy emeleti hálószobájuk ablakából lesték azokat az embereket, akik őket lesték: mindkét fél azt találgatta, vajon mit csinál a másik. Ez a játék tulajdonképpen egész életüket végigkísérte.

Aznap viszont egyre nagyobb lett a tömeg, a házban pedig nőtt a feszültség és zűrzavar. Egyre gyakrabban szólaltak meg a bejárati ajtó melletti csengők, amelyek gombjaira a LÁTOGATÓK és HÁZ szót írták. Amikor a kíváncsiak és a nyugtalankodók hada elérte a kritikus határt, megérkezett a rendőrség is.

A Simpson nevet kezdetben csak suttogva ejtették ki, majd helytelenítő hangvételű beszélgetésekben, amelyek hirtelen szakadtak félbe, valahányszor a lányok látó- és hallótávolságon belülre kerültek. Bármennyire is próbálták a szülei megóvni Lilibetet – a család mindig ezen a néven szólította – és húgát az események hatásától, a kislány mindig is rendkívül érzékeny maradt a hangulatokra és a ritmusokra. Viszont ügyesen csatlakozott a társalgáshoz, már csak azért is, mivel tizedik születésnapja óta abban a kiváltságban részesült, hogy együtt reggelizhetett szüleivel, és alkalmanként nagymamájával, Mária királynéval is. Így olyan kis információmorzsákat szedegethetett fel, amelyekhez húga, Margit nem jutott hozzá. Igaz, ő sem volt még elég idős ahhoz, hogy pontosan értse, mi is folyik körülötte.

Azt azonban tudta, hogy a talány középpontja az a Simpson nevű nő. A bizonyítékok ott hemzsegtek körülötte. Édesapja láthatóan megviselt volt; nagyanyja, Mária királyné, aki mindeddig rendkívül merev tartással, parancsoló módban érintkezett a külvilággal, most hirtelen öregnek és töpörödöttnek tűnt; még anyja szokásos vidám, könnyed viselkedése is elmúlt. Az sem javított a helyzeten, amikor 1936 decemberének elején édesanyját influenza döntötte le a lábáról, és ezért sokáig ágyhoz volt kötve.

Amikor Erzsébet arról kérdezte a körülötte élő három nőt – Marion Crawford nevelőnőt (Crawfie-t), Bobo MacDonald komornát és Clara Knight dajkát, akit Alah-nak hívtak –, hogy mi is a helyzet, azok kitérő, hárító válaszokat adtak. Crawfie gyakran vitte el a lányokat úszóleckére a Bath Clubba, hogy elvonja figyelmüket a történésekről. Ez a gyakorlatias szemléletű trió ablak volt a külvilágra, az ő finom meglátásaik és visszafogott véleményük formálta Lilibet és Margit saját gondolatait.

A hercegkisasszonyok jelenlétében a Wallis Simpson név tabu volt a York-rezidencián. Ezért nézte át Erzsébet a könyveit, és tett hiábavaló kísérletet arra, hogy kitörölje a maga világából ezt a nevet, amely majd örökre megváltoztatja a család – és benne a maga – életét.

A hercegnő 1936 tavaszán, a tizedik születésnapjára rendezett ünnepség után futólag találkozott Wallis Simpsonnal, aki nem igazán tett rá mély benyomást. Az asszony Erzsébet nagybátyjával, Daviddel érkezett, aki VIII. Eduárd néven került a brit trónra három hónappal korábban. A pár az ő szüleit látogatta meg a makulátlan windsori parkban álló Royal Lodge-ban, York hercegének hétvégi házában. Lilibet nagybátyja két amerikai érdekeltségével dicsekedett – egy vadonatúj Buick sportkocsival és másik kedvencével, a kétszer házasodott, baltimore-i Wallis Simpsonnal. Amikor elmentek, Erzsébet megkérdezte Crawfie-t, ki volt az a nő, és hogy vajon miatta jön-e olyan ritkán el hozzájuk David bácsi. Apja testvérei közül ugyanis korábban ő volt a leggyakoribb látogató a Piccadilly 145.-ben, ahol uzsonna után kártyázott a lányokkal. Ilyenkor mindig nagyon jól szórakoztak, de Erzsébet emlékezett arra az alkalomra is, amikor David bácsi kivitte őket és édesanyjukat a balmorali kertbe, és a náci karlendítést tanította nekik – sok nevetés közepette.

Crawfie minden bizonnyal diplomatikus válaszokat adott a kislány Mrs. Simpsonra vonatkozó kérdéseire, de a skót nevelőnő kedvelte a sikkes Wallist, s később mint „okos, vonzó asszonyt” jellemezte, akiből nem hiányzott „az amerikai nőkre jellemző barátságos közvetlenség”.{6} Munkaadói azonban biztosan nem így gondolták. Miután eltöltöttek egy kedélyes órát az új királlyal és kedvesével, elbeszélgettek a kertészkedésről, és megteáztak, Wallisnak a távozás után határozottan az volt a benyomása, hogy „bár a yorki hercegnek kifejezetten tetszett az amerikai autó, a hercegnének jóval kevésbé tetszett a király másik amerikai kedvence”.{7}

Akkor és ott a két kislány volt a legfontosabb beszédtéma, nem az amerikai vonal. „Mindketten annyira szőkék, annyira jól neveltek voltak, és annyira szépen voltak felöltözve, mintha egy képeskönyv lapjairól léptek volna ki”, idézte fel később emlékirataiban Wallis (The Heart Has Its Reasons).{8} Hasonlóan a többi gyerekhez, Erzsébet és Margit is gyakran szolgált apropóként ahhoz, hogy semleges témákról lehessen beszélgetni a társaságban, és elkerülhetők legyenek a kényesebb felnőtt ügyek. Mire először találkoztak Wallis Simpsonnal, a lányok már hozzászoktak ehhez a szerephez: a kifogástalanul nevelt hercegkisasszonyok bemutatása a felnőtt látogatóknak mindig könnyen megtörte a jeget.

Ugyanez történt, amikor azon a végzetes nyáron Skóciába utaztak. A szerény, Stuart korabeli házban, a Balmoral közelében fekvő Birkhall Lodge-ban tartózkodtak. Ezt a birtokot még Viktória királynő vásárolta, és még ma is olyan, mintha visszamennénk az időben. A yorki hercegi pár legfontosabb vendége Cosmo Lang canterburyi érsek volt. Anglia rangidős egyházi méltóságát hagyományosan a király hívta meg Balmoralba, ott azonban Eduárd és Wallis most vidám partit szervezett, amelyre brit arisztokratákat, amerikaiakat és királyi családtagokat hívtak meg. A vendégek között volt a király másod-unokatestvére, Louis Mountbatten és öccse, György herceg is feleségével, Marina hercegnővel együtt.

Az érsek látogatásának második napján, uzsonna után Erzsébet, Margit és unokatestvérük, Margaret Rhodes „igen elbűvölő” dalokat énekelt. A főpap utóbb feljegyezte: „Különös érzés volt arra a sorsra gondolni, amely a kis Erzsébetre várt, aki jelenleg második a trónöröklési sorban. Ő és életvidám kishúga rendkívül bájos gyermekek.”{9}

A király nem volt ennyire elbűvölve. Amikor meghallotta, hogy az anglikán egyház egyetemes vezetője a yorki hercegi párnál vendégeskedik, arra gyanakodott, hogy fivére egy rivális udvart próbál kiépíteni. Kiteljesedő konfliktusuk középpontjában az állt, hogy Eduárd feleségül kívánta venni Wallist, amint az elválik a férjétől, Ernest Simpson szállítmányozási ügynöktől. Akkoriban a válás nem csupán rosszallást váltott ki, az egyház szemében egyenesen kiközösítést vont maga után. Mint az anglikán egyház világi feje, a király nem vehetett feleségül elvált nőt, nem beszélve egy kétszeresen elvált amerikai asszonyról, akinek sem társadalmi státusza, sem bármiféle rangja nem volt. A király a maga részéről azzal fenyegetőzött, hogy lemond a trónról, ha nem engedik meg, hogy elvegye azt a nőt, aki elrabolta a szívét.

Bár a brit média tartózkodott a bimbózó románc kiteregetésétől (a királyról és Wallisról egy nyári hajókázás alkalmával a Nahlin gőzjacht fedélzetén készült fényképek mindenütt megjelentek Angliát kivéve), a készülődő alkotmányos válság végül december elején nyilvánosságra került. Ezzel vette kezdetét az a viszontagságos eseménysor, amelyben Erzsébet hercegnő önkéntelenül is a dráma középpontjába került.

{1} Prince Philip: The Royal Family Remembers, rend. Faye Hamilton és Michael Hill (UK: Oxford Films, 2021. szeptember 22.), BBC One.

{2} Kiron K. Skinner, Annelise Anderson, Martin Anderson, eds., Reagan: A Life in Letters (New York: Free Press, 2003), 48.

{3} Joan Goulding, “Queen Elizabeth II Left Her Luxury Yacht Today,” UPI archívum, 1983. március 5.

{4} Henry Samuel, “Teetotal Sarkozy Uses Dutch Courage to Grill Queen,” Independent, 2010. október 7.

{5} “Obituary: Sir Kenneth Scott,” Times, 2018. március 2.

{6} Marion Crawford, “The Day the Queen Threw a Tantrum and Tipped a Pot of Ink Over Her Own Head,” Daily Mail, 2012. május 18.

{7} Edwards, Royal Sisters, 11.

{8} Duchess of Windsor, The Heart Has Its Reasons, 225.

{9} Dennison, The Queen, 100.