Írta: Nikolényi Gergely

Szerkesztő: Galambvölgyi Ágnes

Nyelvi korrektor: Hegedűs-Szabó Irén

Műszaki szerkesztő: Csüllög Sándor

© Nikolényi Gergely

© Maxim Könyvkiadó Kft.

A kiadvány a szerző engedélyével készült.

Borítóterv: Dinya Gábor

ISSN 2786-1236

ISBN 978 963 690 155 4 (epub), kiadói kód: MX-3004e

Kiadja: Maxim Könyvkiadó Kft.

Cím: 6728 Szeged, Kollégiumi út 11/H; tel.: (62) 548-444

E-mail: info@maxim.co.hu, web: www.maximkiado.hu

Felelős kiadó: Puskás Norbert

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítást, a mű bővített, illetve rövidített változata kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható.

1

BELLEVIEW TORONY

– Meséljen a balesetéről!

– Nem tudok mit mondani. Minden olyan zavaros.

– Ez természetes, hiszen súlyos trauma érte.

– A gondolataim összevissza kavarognak. Alig emlékszem valamire.

– Sebaj, mondja el azt a keveset, ami eszébe jut!

– Hangokat hallottam… fojtott sikoltást, majd egy hatalmas csattanást… puff! A sorrendben nem vagyok egészen biztos. Lehet, hogy fordítva történt. Tudja, az események egybefolynak, nehéz megállapítani az időbeliséget… utána mintha nyöszörgést hallottam volna.

– Nyöszörgést?

– Inkább hörgésnek tűnt. Mint amikor az ember tüdejébe beszorul a levegő.

Van itt valaki, vagy magamban beszélek? Istenem, alig kapok levegőt…

– Visszatérve a balesetre, már ha nem képzelődtem, és tényleg sikoltott valaki, az vélhetően Jenna lehetett, a feleségem. Remélem, neki nem esett baja!

Jennával közel négy éve vagyunk házasok.

– Hogyan írná le a kapcsolatukat?

– Erős, határozott asszony. Mindig tudja, mire van szükségem.

– Hol ismerkedtek meg?

– Egy kosárlabdameccsen. Egymás mellé szólt a jegyünk.

– Szereti őt?

– Jenna most is ugyanolyan szép, mint amikor először megpillantottam. Az idő nem fog rajta.

– Nem válaszolt a kérdésre. Azt kérdeztem, szereti őt?

– Gyönyörű nő…

A szemem csukva, ijesztő sötétség vesz körül. Súlytalanul lebegek benne, mintha magam is része volnék. Mintha belőlem nyerne erőt, a testemből táplálkozna. Ha akarnám, bármikor véget vethetnék neki, elég volna egy ujjamat megmozdítani. Ám azt hiszem, erre még nem állok készen. Az ébrenlét egyelőre nagyobb teher, mint amivel elbírok.

– Beszéljen még a feleségéről!

– Mit mondjak? Elegánsan öltözködik, precíz, ambiciózus. Szereti az állatokat.

– Ennyi?

– Menedzser egy jónevű reklámcégnél. Bent a belvárosban.

– Milyen menedzser?

– Kérem?

– Azt kérdeztem, milyen menedzser a felesége?

* * *

Hiába forgolódok, képtelen vagyok megtalálni a kényelmes pozíciót. Mintha a testemet rögzítették volna valamihez, egy kerethez, amely nem engedi, hogy szabadon mozogjak. Fájdalmat egyelőre nem érzek, az orvosok teletömtek nyugtatóval. Attól ilyen kába a fejem és zavarosak a gondolataim.

– Hol is tartottam? Ja igen, Jennánál.

* * *

Egy kosárlabdameccsen találkoztunk. Egymás mellé szólt a jegyünk. Emlékszem a parfümje illatára. Akkoriban Christian Diort használt. Éreztem a kabátján, a pulóverén, a nadrágján, mindenén. Valahányszor a hazai csapat pontot dobott, hosszú fekete haja meglibbent, édes illatot árasztva az izzadtságtól fülledt levegőben.

– Bobby Brian! – pattant fel a székről. – Isten vagy! – Kinyújtotta a karját, mutatóujját a küzdőtér egy pontjára szegezte, ahol a triplát dobták.

– Bobby Brian?! – Hirtelen nevethetnékem támadt. Izmos, fekete srác, rövid, göndör hajjal és mérföldekről világító, makulátlan fogsorral. – Mintha nem is sportoló, hanem reklámszínész volna! – tettem hozzá, csak úgy heccből, félhangosan. – Minek bohóckodik az ilyen a palánk alatt?!

Jenna rám nézett, és hűvösen elmosolyodott. Nem tudta mire vélni a reakciómat.

– Ez az oldal a hazai szurkolóké – mutatott a jegyére. Bal oldal, K szektor, 4. sor, 5. szék. Pont az enyém mellett. El sem hittem, hogy ekkora mázlista vagyok.

– Elnézést – mentegetőztem –, csak úgy kicsúszott a számon. Természetesen én is a hazaiaknak szurkolok – böktem Bobby Brian felé, aki éppen akkor dobott egy újabb triplát. 32-27. – Vezetünk!

Jenna szeméből eltűnt a visszafogottság, arca felengedett.

– Akkor jó! – eresztett meg egy bájos mosolyt.

– Akkor jó! – bólogattam egyetértően, és az én szám is önkéntelen mosolyra görbült.

Bobby Brian a szezon végén eligazolt a hazaiaktól. Ki hitte volna! Egy színes bőrűvel kevesebb a csapatban.

* * *

– Mikor találkoztak legközelebb?

– Jennával?

– Igen, vele. A feleségével.

– Nem sokkal az ominózus kosármeccs után. Felhívtam telefonon. Az apropót egy bulvárcikk szolgáltatta, amely kiszivárogtatta Bobby Brian eligazolását a csapatból. A cikk értesülései szerint a Chicago Heats vette meg zsíros dollárokért. Ez megfelelő indok volt, hogy a telefonért nyúljak.

– Honnét szerezte meg a számát?

– A barátnőjétől.

– Ő is kint volt a meccsen?

– Igen. Csak ki kellett várnom, hogy egyedül maradjak vele. A szünetben Jenna kiszaladt a mosdóba. Akkor erőt vettem magamon, és elkértem a számát.

* * *

Sokáig vacilláltam, felemeljem-e a kagylót. A kezem szinte remegett, amikor beütöttem a számot. Sosem csináltam még ilyet életemben, fogalmam sem volt, milyen reakcióra számíthatok. Mi van, ha nem ő veszi fel, hanem, teszem azt, egy vadidegen? Nem kizárt, hogy hülyét csinálok magamból.

– Halló? – Persze nem mutatkozott be. Miért is tette volna? A hívó félnek illik ismernie a számot, amit tárcsázott.

Nagy levegőt vettem.

– Bobby Brian eligazol a csapatból! Hitted volna? – vágtam bele villámgyors elhatározással, majd ki tudja, miért, hozzátettem: – Egy feketével kevesebb a hazaiaknál… – Aztán összeszorított szemekkel vártam a hatást.

Hallottam, ahogy a vonal túlsó végén elmosolyodik. Kuncogott magában egy sort, majd selymes hangon beleszólt:

– Bobby Brian az egyetlen fekete a csapatban. Ha figyeltél volna, igazán tudhatnád.

Ott a pont. Sosem érdekelt a kosárlabda. Mint ahogy a sport általában. Ám a városkában, ahol éltünk, más unaloműzés nemigen akadt. Ha az embernek szórakozni támadt kedve Lake Hillben, a mozit leszámítva csak a helyi sportcsarnokok kínáltak unaloműzés ellen hatékony alternatívát. Azon belül is két lehetőség kínálkozott: baseball vagy kosárlabda. Ami engem illet, az utóbbit egyértelműen szórakoztatóbbnak találom. Nem mintha ez akkor számított volna. A jegyet ajándékba kaptam, nem volt választási lehetőségem. Hosszasan latolgattam, elmenjek-e egyáltalán. Végül nem bántam meg.

– Tudod, piszok nehéz a meccsre koncentrálni, ha ott ülsz mellettem – mentegetőztem.

Nem válaszolt. De a hallgatásából leszűrtem, hogy jólestek neki a szavaim.

* * *

– Hol találkoztak ezután?

– A belvárosban, nem messze a stadiontól. Ettünk egy pizzát a Leon’sban, aztán kisétáltunk a tóhoz, és leültünk egy padra. Meglepett, hogy elfogadta a meghívásomat. A magam részéről persze mindent elkövettem, hogy imponáljak neki, de hogy benne milyen benyomást keltettem, arról a leghalványabb elképzelésem sem volt. Vajon jóképűnek tart? Vagy csak egy szórakoztató bolondnak? Úgy éreztem magam, akár egy taknyos tinédzser.

* * *

– Amúgy mi a bajod a reklámszínészekkel? – kérdezte, kacéran a szemembe nézve.

Forró hullám söpört végig a testemen, beleborzongtam. Mintha keresztüllátna rajtam, gondoltam.

– Olcsó tucattermékek – vontam vállat. – Nincs bennük kellő tehetség, hogy többre vigyék, mégis bármire képesek öt perc hírnévért. Tökéletes megjelenés, nulla tartalom! – nevettem fel idegesen. Azt sem tudtam, mit beszélek.

Jenna mindeközben pompásan mulatott rajtam.

– Nem vagy túl jó véleménnyel róluk – jegyezte meg kuncogva.

– Talált, süllyedt! – vigyorodtam el, majd büszkén hozzátettem: – A reklámszakma képvisel mindent, amitől irtózok.

Meg voltam győződve róla, hogy bevágódok nála ezzel az álintellektuális dumával. Tévedtem.

– Tudod, én is a reklámszakmában dolgozom – vallotta be, és kissé félve felém sandított.

Világoskék tekintete csak úgy rikított a kora esti szürkületben, és valamiért Bobby Brian makulátlan fogsora jutott az eszembe. Ez a tripla most lepattant.

A hőség alábbhagyott, a park apránként megtelt járókelőkkel. A város felől feltűntek az első hosszútávfutók, rövid edzősortban és ujjatlan atlétatrikóban megkezdték szokásos esti rutinjukat a tó körül. Kutyás férfiak és nők gyülekeztek az állatok számára elkülönített futtató rácsai mögött. Szerelmespárok andalogtak a dús lombú platán- és gesztenyefák alatt.

Minden olyan volt, mint akármelyik másik napon. És valahogy mégsem. Misztikus varázs ereszkedett a városra. Hirtelen úgy éreztem magam, mintha egy izgalmas könyvbe csöppentem volna.

* * *

– Mikor házasodtak össze?

– Erre a kérdésre már válaszoltam. Közel négy éve.

– Pontosabban?

– Nem is tudom… Valamit érzek a jobb oldalamon…

– Hogy mondta?

– Valamit érzek a jobb oldalamon… mindegy, nem számít.

– Mit érez pontosan?

– Zsibbadást, a derekam tájékán. Vagyis… valamivel lejjebb. Az epidurális érzéstelenítés miatt, azt hiszem.

– Pontosan mikor házasodtak össze Jennával?

– Hm… lássuk csak… Három éve… és cirka kilenc hónapja.

* * *

A belvárostól nem messze van az a kilátó, a Belleview Torony. A park mögött elterülő tengerszemre néz. Oda beszéltük meg a találkozót, a bejárat elé.

Emlékszem, hatalmas tömeg volt. Ez persze nem meglepő, hisz a kilátó a régió egyik legismertebb látványosságának számít, a turisták minden nap hosszú sorokban kígyóznak a jegypénztárak előtt. Egy óránk volt még zárásig. Ha szerencsénk van, pont elkapjuk a naplementét. Az tökéletes időzítés volna!

Kicsit aggódtam, rendben feljutunk-e. Minden ezen állt vagy bukott. Jenna megérezhette az idegességemet, mert hirtelen megragadta a karomat, és magához húzott:

– Szerinted nem ciki ez? – kérdezte halkan, szinte suttogva.

Döbbenten meredtem rá. Nem értettem, mire gondol. A fejemben újra meg újra lezongoráztam a tervet, elméletben minden tökéletesen klappolt. A reakciója persze olyan változó volt, mellyel képtelenség előre kalkulálni.

– Mármint micsoda? – kérdeztem, és a karomat szorosan a dereka köré fontam. Már én tartottam őt, és nem fordítva. Sebaj, gondoltam, így legalább nem tud visszakozni. Az arcunk olyan közel került egymáshoz, szinte összeért az orrunk hegye.

Egy pillanatra azt hitte, megcsókolom, és türelmesen várt. De én játszottam vele.

– Mi itt élünk – szólalt meg végül –, nem vagyunk turisták!

Derekát, amin a kezeim pihentek, lassan ringatni kezdte, mintha kéretné magát. Kicsit mégiscsak tetszett neki az ötlet, hogy felmenjünk.

– Na jó – mondtam, és fejemmel a kilátó felé böktem. – Hányszor jártál már odafent?

– Komolyan kérdezed?

– Halálosan komolyan.

Szája sarka felfelé görbült.

– Nem is tudom.

– Dehogynem – erősködtem –, emlékezz csak vissza! Nem lehet olyan nehéz.

Oldalra billentette a fejét, hosszú szempillái szorosan összezáródtak. Lázasan töprengett az alkalmak számán.

Ahogy ott állt előttem, szemeit lesütve, tekintetem akaratlanul is a melleire siklott. Micsoda domborulatok! A feszes trikó kihangsúlyozta nőiességét, melynek láttán hirtelen elöntött a forróság. Amerre csak jár, minden férfi az ő idomait bámulja, gondoltam. De cseppet sem zavart. Ez a préda már az enyém volt, ennek tudatában pedig elárasztott a büszkeség.

Még azelőtt sikerült visszakapnom a tekintetemet, mielőtt Jenna befejezte a számolást és újra kinyitotta a szemét. Azúrkék pillantásától zavarba jöttem. Vajon megérezte, hová kalandoztam?

– Na jó – ismerte el nevetve –, csak egyetlenegyszer.

– Egyetlenegyszer?! – pirítottam rá. – És még te mondod, hogy itt élünk.

Kifejtette magát az ölelésemből.

– Szurkolni akkor is jobban tudok, mint te! – tromfolt rám.

– Igazad van, ezt elismerem! – adtam meg magam vigyorogva.

A sor haladt, a kasszához értünk. Két felnőtt jegyet kértem. Mikor a pénztárnál végeztünk, lopva az órámra lestem. Fél hét. Tíz perc, amíg átverekedjük magunkat a tömegen és felvonóval a kilátóba jutunk. A naplemente háromnegyed után kezdődik, addigra az egész város vörös lángokban úszik. Alattunk a tó pedig már olyan lesz, mintha forró vér táplálná. A távolban a végtelen óceán is meg-megcsillan, mégis minden tekintet a lábak alá összpontosul.

Összesen húsz percünk marad zárásig, kalkuláltam. Addig kell megtalálnom a megfelelő oldalt a tökéletes szöggel. Valahol az ablak mellett, természetesen, ahol kevesen vannak. Ez a nehezebbik feladat. De talán a szerencse mellém szegődik. Bal kezemen keresztbe fontam mutató- és középső ujjamat, és magamban fohászkodtam, hogy így legyen.

– Tudtad, hogy a város erről a tengerszemről kapta a nevét? – próbáltam szórakoztatni a világ legtermészetesebb hangján, idézve a kilátó aljában kiállított információs tábla szövegét, melyet a sorban állásunk alatt futottam végig a tekintetemmel. – Valójában nem is tengerszem, csupán mesterséges tó, melyet a 70-es évek elején hoztak létre turisztikai céllal. A város azelőtt a Chestnut Hill névre hallgatott.

– Nézzenek csak oda – vigyorodott el, mintha valami ütős viccet meséltem volna –, egy történelmi lexikonnal randizok! – Azzal kikapta a jegyeket a kasszánál ülő, kontyos, középkorú nő kezéből, és ringó csípőmozgással, akár egy menő manöken, megindult az előcsarnokon át a felvonók irányába.

Kedvező pozíciónknak köszönhetően az elsők között szálltunk be a liftbe. Jenna ment elöl, én pedig szorosan követtem. Mialatt az ablakhoz préselődve vártuk az indulást, halkan azt súgtam a fülébe:

– Ígérem, a második alkalom felejthetetlen lesz!

Nem fordult felém, csak belém karolt és magához vont.

– Már most is az – felelte elérzékenyülve.

Minden úgy történt, ahogy megálmodtam. Hat óra ötvenkor egy idős pár ellépett az ablak mellől a nyugati oldalon. Tudtam, hogy eljött a pillanat, amire vártam. Akkor megfogtam Jenna kezét, és lágyan odahúztam.

Ott álltunk a maketté töpörödött város felett, és néztük, ahogy a nap eléri a horizontot. Lábunk alatt a tó tükre szinte izzott.

Akkor mögé kerültem, és hátulról átkaroltam.

– Neked adnám az egész világot! – suttogtam a fülébe.

Ahogy ujjai összekulcsolódtak az ujjaimmal, a gyűrű már a kezén csillogott. Fehérarany, középen apró gyémántkristállyal. Nem túl hivalkodó, mégis elegáns, finom darab.

Alig hitte el. Felváltva meredt rám és az ékszerre, képtelen volt szavakba önteni az érzéseit.

– Hát ez… – akadozott a nyelve. – Miért kapom?

De legbelül már tudta. Csak ki kellett mondjam hangosan, hogy valóra váljon:

– Jenna Jennings – váltottam ünnepélyesre –, megtisztelnél azzal, hogy a feleségem leszel?

A bámészkodók közül néhányan, akik hallották a párbeszédet, lelkesen tapsolni kezdtek. Pedig a legfontosabb rész, Jenna válasza, még hátravolt. Nekik nem számított. Könnyes szeméből kiolvasták a gondolatait.

* * *

– Mondja, mit érezne, ha elveszítené őt?

– Jennát? Miért, történt vele valami?

Istenem, megint magamban beszélek!

Pokolian lüktet a fejem. Mintha kalapáccsal ütlegelnék. Ez azt jelenti, hogy az érzéstelenítő hatása múlik.

– Azt hiszem, nem élném túl.

– Megismételné, kérem, amit mondott?

Persze. Azt mondtam, nem élném túl.

2

PROTOKOLLPARTI A HILLTOPON

A fény lassan lopta vissza magát a tudatomba. Egy darabig homályos, tejfehér masszaként lebegett előttem, majd apránként összesűrűsödött, és határozott vonalakból álló, vakító neoncsövekbe rendeződött fejem felett a mennyezeten. Az inger olyan erős volt, hogy akaratlanul könnyezni kezdtem. Mintha a szemgolyóimat belülről, a koponyaüregem felől éles késsel döfködték volna. A neonok tompa sercegését a csontjaimban is érezni véltem.

– Hogy van?

– Köszönöm, jobban.

– A zsibbadás?

– Még mindig tart. Deréktól lefelé. Az epidurális érzéstelenítés miatt, tudja…

– Lószart! Helyi érzéstelenítést kapott. És most múlik a hatása. Ne aggódjon, este kap tablettát! Addig bírja ki valahogy!

Oldalra fordítottam a fejemet, a hang irányába. Képtelenség, hogy most is magamban beszélek!

– Ne essen kétségbe! A fájdalom természetes. A test így jelzi az agynak, hogy valami nem stimmel. – Egy kopaszodó, harmincas férfi, feküdt a szomszéd ágyon. Lába magasan felpolcolva, takarója alól borzalmas bűz áradt. Vér, izzadtság és mocsok – talán vizelet – szaga. – Ki lehet bírni bogyók nélkül is! Én például kellemes dolgokra gondolok. Olyasmire, ami megnyugtat. Érti.

Az álmennyezet szabályos, négyzet alakú lapjait bámulva azon tűnődtem, vajon milyen nap lehet. A testemben felerősödő lüktetés ritmusára sorolni kezdtem magamban a lehetőségeket: hétfő, kedd, szerda, csütörtök, péntek… Szombathoz érve feladtam. A fájdalom természetes, jutott eszembe, a test így jelzi az agynak, hogy valami nem stimmel.

– Csukja be a szemét, és gondoljon valami szépre! Egy kellemes emlékre, ami ellazítja.

Egy emlék, ami ellazít? Hm, tűnődtem. Visszafordultam a mennyezet felé, és megfogadtam a tanácsot. Az agyamat azonnal képek árasztották el. Jó és rossz emlékek egyaránt. Nehéz volt választani közülük. Valahogy mégis sikerült.

* * *

Egy sziklaszirt tetején álltam, kezemben fényképezőgéppel. Jenna pár lépésre tőlem, hátát a kocsi oldalának vetve fürkészte a haragosan morajló égboltot. A távoli hegyek felett, koromfekete esőfelhőkből csak úgy záporoztak a villámok. Közben nyugaton a nap éppen lebukni készült a sötétszürke színben játszó óceánba. Két földnyelv között kecsesen ívelő viadukt feszült; egyik fele vörösben úszott, a másik baljós árnyékba borult. Sosem láttam még ennél szebbet.

– Gyönyörű, nem? – kérdeztem rekedten. Hirtelen felemeltem a fényképezőt, Jennára fókuszáltam, és lőttem.

Halk csippanás hallatszott. A kijelzőre lestem. A memória megtelt, jelezte. Fenébe!

Jenna felém fordult, és biccentett. Egyetértett a véleményemmel. Tekintete mégis furcsán vibrált. Zavaros volt, akár a túlpart fényei.

Összeszorult a gyomrom. Ez a pillanat örökre elúszott, villant át az agyamon, és ki tudja miért, páni félelem fogott el. Átváltottam lejátszásra, kapkodva törölni kezdtem a rosszul exponált felvételeket. Mire sikerült felszabadítanom néhány kockányi memóriát, Jenna már az autóban ült indulásra készen.

Csalódottan emeltem magam elé a gépet, és jobb híján megcéloztam a viaduktot. A kép ezúttal tökéletesre sikerült. Jenna nélkül a színek mégis fakónak, a téma pedig üresnek hatott.

Visszaültem a kocsiba, elfordítottam a kulcsot, és gázt adtam. Rideg szótlanságba burkolózva indultunk tovább az esőfelhők irányába.

* * *

– Mit gondol, kettejük közül melyikük ismeri jobban a másikat?

– Hogyan? Nem értem a kérdést.

– Ő ismeri magát jobban, vagy fordítva?

– Nem tudom. Mégis hogy lehet az ilyesmit megítélni?

* * *

Órák óta zuhogott az eső. Hogy ne kelljen beszélgetnünk egymással, inkább zenét hallgattunk. Egy összeállítást a nyolcvanas-kilencvenes évek popslágereiből. Donna Summer, Kenny Rogers, Hall and Oates, The Pointer Sisters, Simple Minds. A számokat magam válogattam.

A lemez háromszor ment végig, és a csend kezdett hosszúra nyúlni közöttünk. Gyanúsan hosszúra. Valami nem stimmelt, de képtelen voltam megfejteni az okát.

Öt csodálatos napot töltöttünk együtt, távol mindentől és mindenkitől. Talán épp ez volt a baj, találgattam. A szakma beszippantotta, hiányzik neki a munka. Miközben szótlanul vívódtam magamban, szemem kitartóan figyelte a csúszós autósztráda csíkjait. Csak semmi hirtelen mozdulat.

A monotonitás az idegeimet őrölte.

* * *

– Ez volt az első alkalom, hogy elutaztak?

– Igen. Vagyis nem… Voltunk máskor is utazáson…

– De ez volt az első alkalom, hogy kettesben mentek?

– Igen. Magam sem értem az okát. Pedig jó ideje ismertük egymást…

* * *

Mikor az utolsó szám is véget ért, a műszerfalhoz nyúltam, hogy kikapcsoljam a lejátszót.

– Milyen napod lesz holnap? – kérdeztem tőle, csak hogy elindítsam a beszélgetést.

– Semmi különös – válaszolta Jenna közömbösen. – Szokásos reggeli értekezlet, aztán indul az élet. Jönnek az új projektek. Szoros határidők, feszes tempó. Kávé és gyorskaja, látástól vakulásig…

– Indul az élet – nevettem fel. – Úgy beszélsz róla, mintha élveznéd azt a sok szart, amit csinálnod kell.

Haragos pillantást vetett rám, de nem kommentálta a megjegyzésemet. Mély levegőt vett, és inkább lenyelte a választ. Erre észbe kaptam.

– Ne haragudj – mondtam gyorsan, és tenyeremet, mely a sebváltón pihent, békítően a térdére csúsztattam. – Nem úgy értettem.

A kezemhez nyúlt, gépiesen megcirógatta, majd visszaemelte a sebváltóra.

– Inkább az utat figyeld! – felelte csípősen.

Semmit sem értettem. Mivel bántottam meg ennyire?

– Jenna… – próbáltam engesztelni, mire kifakadt:

– Tudod – fordult felém dühtől remegve –, nem mindenkit idegesít úgy a munkája, mint téged! Vannak, akik egyszerűen kibékülnek azzal, amit az élettől kapnak. Én nem vagyok kiábrándult, mint te, szeretem azt, amit csinálok, szeretem a munkahelyemet, azt, ahogy élek!

Sosem láttam még így eltorzulni az arcát, mintha többévnyi feszültség bukott volna ki belőle.

Nem az döbbentett meg, amit mondott, hanem ahogy mondta. Undorral a hangjában, lekezelően.

Valami a mellkasomba mart. Még most is érzem a helyét, ahogy éget.

Nem tudok megmozdulni. A keret rögzíti a térdemet, a derekam tejesen elzsibbadt. Talán ha oldalra fordulok, az segít a vérkeringésemen.

Most mintha milliónyi tűvel szurkálnának.

– Na, bevált?

– Már a fejem is fáj. A fenébe!

– Ne legyen türelmetlen! Elsőre nem mindig sikerül.

– Valamit rosszul csinálok.

– Nem a megfelelő emlékbe kapaszkodott. Velem is előfordult már.

– Olyan volt, mintha nem én irányítanám. Egyszer csak megjelent egy kép. Nem épp az, amire számítottam.

– Na látja. Csúnyán beütötte a fejét. Most összevissza cikáznak a gondolatai. Az agya mindenfélét kitalál.

– Mi történt velem?

– Autóbaleset, ennyit tudok. Majd az orvosok tájékoztatják.

– A feleségem?

– Ó, hát emlékszik! Ez biztató. Ő kisebb karcolásokkal megúszta. Később majd meglátogatja.

– Hála istennek! Egy pillanatra megijedtem, hogy elveszítettem.

– Reggie.

– Hm?

– A nevem. Reggie Dalton.

– Örvendek. Timothy Shatter.

– Az ott, velünk szemben Mike Murray.

– Helló, Mike!

– Helló, Tim!

– A negyedik ágyon, ha felemeli a fejét, talán látja, senki sem fekszik. Nagy pech.

– Miért mondja ezt?

– Ha éjjel behoznak valakit, szinte biztos, hogy hozzánk kerül. Akkor egyikünk sem alszik. Akit sürgősségiről szállítanak át, mást sem tud, csak ordítani. Olykor még a beléjük pumpált drogok sem hatnak. Érti.

Este megkaptam a fájdalomcsillapítót, amiről Reggie Dalton beszélt. Szőkésbarna hajú, fiatal nővér hozta be, combtőig érő, rövid fehér köpenyt viselt.

Gyorsan, szakszerűen dolgozott. Kis műanyag edénykékben szétosztotta a tablettákat, aztán ellenőrizte a lepedőket, rendesen be vannak-e tűrve, és kicserélte a megtelt ágytálakat. Miután ezen feladataival végzett, leoltotta a villanyt, és kellemes pihenést kívánva távozott.

Fél füllel hallottam, ahogy Reggie arról dünnyög, milyen jó bőr és mennyire megdugná. Más körülmények között talán magam is osztottam volna a véleményét. Ám akkor másra sem tudtam gondolni, csak a pirulára, mely ott hevert, karnyújtásnyira tőlem, az éjjeliszekrény tetején.

Egyetlen adag, amivel reggelig kihúzhatom. Hálásan érte nyúltam, és leküldtem egy pohár vízzel. Aztán lecsuktam a szememet és türelmesen vártam, hogy hasson.

* * *

Akkoriban ritkán akadt dolgunk a gazdag negyedben.

Jenna egyik befolyásos üzletfele partit rendezett, és ragaszkodott hozzá, hogy ő is ott legyen. Nem utasíthatta vissza. Inkább munka ez, mint szórakozás, mondta.

A taxi a város legelőkelőbb negyedében, a Hilltop Drive tetején állt meg, hatalmas, kovácsoltvas kapu előtt, melynek közepére csiricsáré karakterekkel az A.V. monogramot öntötték. A telket terméskőből kirakott, hosszú fal vette körül, melynek túloldalán frissen nyírt pázsit és hosszanti irányban elterülő, elegáns luxusvilla látványa fogadott.

Adtam némi borravalót a sofőrnek, majd a kocsi túloldalára siettem, hogy kinyissam Jenna előtt az ajtót. Ő persze már ismerte a járást. Alvarez Velascóval szoros kapcsolatot ápolt, többek között neki köszönhette, hogy vitte valamire a szakmában. Mire észbe kaptam, már fel is surrant a gyep szélén kanyargó köves úton, meg sem állt a hófehér márványoszlopokkal övezett impozáns bejáratig.

Úgy kullogtam utána, akár az elítélt, akit akasztani visznek. Turista voltam egy álomvilágban, amelybe a legjobb indulattal sem illettem bele.

Alvarez kitárt karokkal nyitott ajtót.

– Szerelmem! – duruzsolta affektálva. – Köszönöm, hogy megmentetted az estémet! – Aranyozott szegélyű, bordó selyemköntöse alól erős kölniszag áradt, bűzét mérföldekről érezni lehetett. – Épp mondogattam magamban, hívhatok én ide bárkit, Jenna Jennings nélkül az egész fabatkát sem ér! – Látványosan a nyakába borult, majd ellágyult hangon folytatta: – Még mindig Diorral fújod magad? Esküdj! Csillagom, ettől az illattól még én is beindulok! – Aztán felém fordult, és tetőtől talpig végigmért. – Na, és ki ez a csinos csődör?

Jenna elnevette magát.

– Alvarez – biccentettem udvariasan.

– Az a te hibád, gyönyörűm, hogy nem vagy meleg – cuppantott két negédes csókot mindkét arcomra, majd pajkosan a fenekemre paskolt. – Szerencsére vannak dolgok, amik változnak. Na, sipirc befelé!

A hatalmas előcsarnokba belépve azon tűnődtem, vajon Alvarez valóban az-e, akinek mutatja magát, vagy az egész színjáték csupán arra jó, hogy a feleségem közelébe férkőzzön. Fogalmam sem volt, mit higgyek róla. Alvareznek sokféle arca volt: dzsigolótól a kemény fiúig bármilyen szerepet eljátszott. Most éppen meleg volt. Talán ennek a képességének – vagy inkább túlélési technikájának – köszönhette példátlan hírnevét és tekintélyes vagyonát, befolyását. Jenna pedig a karrierjét.

Fecskére vetkőzött, vékony lábú felszolgálófiú sietett elénk, és ezüst tálcáról pezsgőt kínált. Ahogy az italokkal egyensúlyozott, csupasz, vézna karján oldalt meg-megremegett egy izom.

Jenna elvett két poharat, és az egyiket a kezembe nyomta.

– Csak óvatosan! – kacsintott mosolyogva.

– Miről beszélsz? – adtam az ártatlant. A hideg pezsgő selymesen simogatta a torkomat. Nem túl édes, de nem is túl száraz. Pont amilyennek lennie kell, gondoltam.

Késő délutánra járt. A teraszon szolidan lüktetett a zene, a levegőben grillezett hús, zöldség és csilipaprika illata terjengett. A villa keleti oldalán fekvő kertből jöhetett, ahol hosszú, fehér abrosszal letakart asztalok mögött képzett mesterszakácsok készítették a jobbnál jobb ételeket. A terasz széléről, ahová a hangfalak voltak felállítva, pont ráláttam.

A partira mindenki eljött, aki számított. Néhány ismerős arcot rögtön felfedeztem: Björn Hendrikson, eredeti foglalkozását tekintve díszlet- és jelmeztervező, aki egyedi kígyóbőr táskáival szinte szempillantás alatt berobbant a divat világába, éppen egy szőke fotómodell fülébe suttogott a bárpultnál. Mellettük a jóképű milliárdos és iparmágnás, Tony Suarez beszélgetett néhány öltönyös, napszemüveges alakkal, akik legalább olyan fontos és befolyásos embereknek tűntek, és több reklámszínészt is felismertem, akiket ilyen-olyan műsorokban, óriásposztereken már láttam. A sok híresség, celebritás egyetlen hullámzó masszává olvadt a szemem előtt.

A tömegben félmeztelen fiúk mászkáltak körbe-körbe, italokat kínálgatva a vendégeknek. Arcuk egyforma volt, mintha ugyanannak a genetikai prototípusnak a klónjai volnának.

Jenna láthatóan otthonosan mozgott ebben a közegben. A fény és a csillogás elkápráztatta, az első perctől fogva úgy viselkedett, mintha maga is befolyásos, híres személyiség lenne. Nem róttam fel neki. Tudtam, ha nem volna képes a szemükbe hazudni, a szakma azonnal kitaszítaná.

– Ott van Bill! Menjünk! – karolt belém hirtelen, és vezetni kezdett. Be a tömegbe, szenvedések és borzalmak sűrűjébe.

Idegesen felhajtottam a pezsgőt, vettem egy mély levegőt, és engedelmesen követtem.

Bill Thompson Jenna főnöke volt, a Dunhill Reklám és Marketing Ügynökség megbízott ügyvezetője. Sötétbarna zakójában, halványkék ingében és csíkos nyakkendőjében cseppet sem hasonlított reklámszakemberre, sokkal inkább tűnt egy közepesen prosperáló informatikai cég alkalmazottjának. Olyannak, amilyennek én is dolgoztam.

Mikor Bill megpillantotta Jennát, áhítatosan lerakta kezéből a poharat, és karjával félretolta a köré gyűlteket. Előre futkosott a hátamon a hideg attól a képtelen bohóckodástól, ami az ilyen teátrális mozdulatokat kísérte. Mindenki imád mindenkit – ez lehetett volna a szlogenje. Célja pedig, hogy minél feltűnőbb legyen. Mindent a show kedvéért.

– Drágám! – villantotta meg Bill tökéletesnek aligha mondható fogsorát. – Hát eljöttél! Ez csodálatos! – Mintha meglepetés érte volna.

Jennától tudtam, hogy Bill akkurátus, lelkiismeretes típus. Ő a kreatívok vezetője, személyesen szokta levezényelni a reggeli meetingeket. Amikor Alvarez egy hónapja kiküldte a meghívókat, Bill szinte azon nyomban szervezkedni kezdett, külön akciótervet állított össze, emailben értesítve mindenkit, akinek önkéntes alapon kellett részt vennie a jeles eseményen. Túlórapénzt persze nem volt hajlandó fizetni érte.

De Jennát nem kellett félteni. Pontosan tudta, hogyan kezelje az ilyen helyzeteket.

– Bill – előzte meg köszönésével a már-már protokollárisnak számító, kölcsönös seggnyalást –, hadd mutassam be a férjemet!

– Tim! Sok jót hallottam rólad!

– Bill – ráztunk kezet –, ne higgy el semmit a bulvársajtónak! – röhögtem hangosakat horkantgatva. Elcsépelt vicc volt a részemről. Ennek ellenére mindenki nevetett rajta.

Bill visszavette kezébe a poharát, és állával felém bökött.

– Jenna szerint komoly jövő áll előtted. Mivel is foglalkozol egészen pontosan? Mármint azon belül, hogy informatikus vagy.

– Szoftverfejlesztés, internetes felületek készítése, technikai tanácsadás – vontam vállat kissé egykedvűen. – Van egy saját webáruházam is.

– Nocsak. Izgalmasan hangzik.

– Az volna? Nem is tudom – hümmögtem. – Adok és veszek. Szerintem nem nagy ügy. – Közben a szemem sarkából már a következő pohár pezsgőt kutattam.

Bill kétkedő mosolyt villantott:

– Pedig Jenna folyton rólad áradozik! Arra gondoltam, talán nekünk is bedolgozhatnál – állt elő a farbával. – Tudod, fejleszteni akarjuk a webes profiljainkat – hajolt közelebb, bizalmas hangra váltva. – A papírmunka miatt ne fájjon a fejed! Értesítjük a főnöködet, előnyös alkut ajánlunk. Pár nap alatt lezongorázzuk az adminisztrációt – lengette tenyerét a levegőben, mintha legyet kergetne.

Önkéntelenül elnevettem magam. Én és a reklámszakma? Abszurd ötletnek tűnt.

– Jenna a szart is eladja, ha kell! – csúszott ki a számon. – Azt hiszem, ő a remek szakember, nem én.

Jenna szemei hűvösen megvillantak. Egy pillanatra mindenki megdermedt körülöttünk.

– Értem – csettintett Bill a nyelvével. Látszott rajta, hogy nem ilyen válaszra számított. – Nos, ha meggondolnád magad, az irodában bármikor elérsz. Majd megadom a számomat. – Tekintete máris elkalandozott.

Jenna mosolyogva kimentette magát, és erővel a pult felé húzott. Ahogy követtem, a fejemmel még egyszer Bill felé biccentettem, de addigra kikerültem a látóköréből. Alighanem kiestem a pikszisből, gondoltam derűsen.

Mikor egyedül maradtunk, Jenna nekem esett:

– Ezt meg mi a fenéért kellett?!

Hirtelen elszégyelltem magam.

– Talán bedolgozhatnál nekünk is! – utánoztam Bill nyálas modorát. Belül persze mardosott a lelkiismeret-furdalás, mégis, alkohollal a fejemben valahogy nehezemre esett a bocsánatkérés. – Hányingerem van tőle! – tettem hozzá durcásan fintorogva, és nem a pezsgőre céloztam.

– Én csak segíteni akarok – mondta Jenna halkan –, de te mindent elrontasz. – Hangjában csalódottság bujkált.

Akkor megsajnáltam:

– Igazad van, egy faszkalap vagyok. Csökött baromarc. Ne haragudj!

Jenna békülékenyen megcibálta a zakóm ujját, és a szemembe nézve mondta:

– Elefánt a porcelánboltban. – Hangja máris enyhébb volt. Pontosan tudta, mekkora áldozatot hoztam azzal, hogy elkísértem.

Odahajoltam hozzá, és megcsókoltam.

– Meg sem érdemellek.

– Nyilvánvaló. Csak kolonc vagy a nyakamon. – Azzal megfordult, és eltűnt a tömegben.

Magamra hagyott a borzalmak és szenvedések sűrűjében.

* * *

– Ez mikor történt?

– Cirka fél éve.

– Miért nem maradt mellette?

– Jenna jól tudja, mennyire irtózom a protokollpartiktól. Csak hátráltattam volna a munkájában.

– Nem volt féltékeny rá?

– Sosem adott rá okot.

– Ennyire megbízott benne?

– Ez nem így működik. Egyszerűen nem akartam megváltoztatni. Olyannak szerettem, amilyen volt, nem amilyennek látni akartam.

– Amilyennek látni akarta? Ez úgy hangzik, mintha mégis meg akarta volna változtatni.

Nem úgy értettem.

Pedig ezt mondta.

Rosszul fogalmaztam. Összezavar az átkozott kérdéseivel!

* * *

A nap lebukni készült a horizont felett fodrozódó felhők mögé. Az égbolt olyan volt, mintha vörös bársonyból szabták volna.

A terasz szélén, a kőkorlát tövében egy üveg José Cuervo hevert, alján borostyánszínű folyadékkal. Érte nyúltam, és kitöltöttem a poharamba. Az üres üveget gondosan visszahelyeztem a korlát tövébe.

Belekortyoltam az italba, és hagytam, hogy a gondolataim maguktól sodródjanak.

– Maga nem közéjük való – szólalt meg egy hang a hátam mögött. Kellemesen bársonyos, gondoltam, akár a tequila íze.

A lemenő nap látványa lenyűgözött, nem tudtam elszakítani a tekintetemet.

– Hogyan jöttél rá, Sherlock? – kérdeztem vissza csak úgy, a vállam fölött.

– Rémes a zakója.

– Az ezüst tálcás fiúknál csak nem lehetek rosszabb – vontam vállat.

Halk kuncogást hallottam.

– Maga tényleg nem olyan, mint Alvarez többi haverja.

– Miért, milyenek Alvarez haverjai?

– Egoisták. Sznobok. Mind a hírnévre hajt. No meg arra, hogy minél több puncit cserkésszenek be.

A punci szó hallatán összerezzentem. Ilyen bársonyos hanghoz nem illenek obszcén kifejezések, gondoltam.

Az óceán túloldalán a nap még egyszer, utoljára felizzott, majd lassan alámerült a látóhatár peremén cirkáló, parányivá zsugorodott luxusjachtok és olajszállító tankhajók között.

Az élet rövid, tűnődtem el.

– Te is modell vagy? – kérdeztem, és pohárral a kezemben hátrafordultam. Hangja alapján alig húsznak saccoltam. Vékony testalkatúnak gondoltam – persze nem az a kényszeres, anorexiás típus –, a bőre kreol, szőkésbarna, dús haja hosszú, csavaros fürtökben omlik a vállára.

Legnagyobb meglepetésemre azonban senki sem állt a hátam mögött. Mintha végig magammal diskuráltam volna. A gyomromban apró gombócok jelentek meg.

Tekintetem a bárpult felé siklott, ahol Bill Thompson éppen Björn Hendriksonnak tartott hosszú és unalmas beszámolót legújabb projektjéről, amelybe szemlátomást őt is szerette volna befűzni. A rögtönzött kiselőadást indokolatlanul nagy kézmozdulatok és hangos röhögések kísérték, annak ékes bizonyítékaként, hogy az alkohol csak a legritkább esetekben jár kézen fogva a diszkrécióval.

Jenna nem volt velük.

Felhajtottam a tequila maradékát, és elindultam, hogy körülnézzek a házban. Baljós érzés kerített hatalmába: lehet, hogy valami baj történt, a feleségem a segítségemre szorul, és én pont akkor nem vagyok mellette, amikor leginkább szüksége volna rám.

– Mondd csak – intettem le az egyik arra kószáló pezsgős fiút –, hol találom a mosdót?

– Menjen be az előcsarnokba, majd fel a csigalépcsőn, és a folyosó végén balra!

– Fel a csigalépcsőn – ismételtem –, majd a folyosó végén balra.

Indultam is az előcsarnokba az útbaigazítás szerint.

– A helyében kétszer is meggondolnám! – kiáltott utánam a fiú. – Talán Alvarez gerincre vágta, és javában döngeti valamelyik szobában!

Az első pillanatban fel sem fogtam, mit mondott. A vér az agyamba tolult, ahogy leesett, mire céloz. Ingerülten visszafordultam.

– Miről beszélsz?! – ragadtam meg a karját akkora hévvel, hogy majdnem elejtette a tálcát.

– Pardon?! – A fiú megszeppenten pislogott, mint aki mit sem ért a történtekből.

– Szórakozol velem?! – A pezsgőspoharak koccanására minden szempár ránk szegeződött. – Ismételd meg, amit mondtál! – ripakodtam rá magamból kikelve.

A fiú parányira töpörödve szólalt meg:

– Fel a csigalépcsőn, majd a folyosó végén balra… – Fél szemmel kifelé sandított a személyzeti koordinátor felé, aki a bárpult mögül figyelte a szóváltást, azon morfondírozva, közbelépjen-e.

Akkor elengedtem a karját. Még mindig ingerült voltam, belül tehetetlen düh fojtogatott, de nem akartam botrányt rendezni, mindenki előtt. Ha kiderül, hogy tévedtem, azzal csak magamat járatom le. És persze Jennát.

Megigazítottam a zakómat, zavartan elrebegtem egy bocsánatkérést, és a lehető legrövidebb úton besomfordáltam a házba, magam mögött hagyva a halkan pusmogó vendégeket.

A pulzusom vadul lüktetett. Miközben átvágtam a hatalmas, üvegpanorámás nappalin, fülemben ott visszhangoztak a fiú – vélt vagy valós – intelmei. Lehet, hogy nem kéne felmennem. Talán Alvarez épp ebben a pillanatban döngeti a feleségemet valamelyik félreeső, csendes szobában. Ostobaság, intettem türelemre magam, ám az agyam folyton azon járt, mit tennék, ha valóban rajtakapnám őket. Olyan téma volt ez, amit nem szívesen feszegettem.

Hamar visszaértem az előcsarnokba, és megindultam felfelé a kanyargós csigalépcsőn. Közben a gombócok egyre nagyobbra és nagyobbra duzzadtak a gyomromban. Az emeletre érve megtorpantam. Balra a mosdók, jobbra a vendégszobák, ismételtem, akár egy mantrát. Nem tudtam eldönteni, melyik irányba induljak. Ott álltam, akár egy élő kérdőjel, idegesen kapkodva a fejemet ide-oda, és közben kimondhatatlanul nevetségesnek éreztem magam. Ennyire naiv vagyok vagy ennyire gyanakvó?

– Van itt valaki? – nyitottam be találomra az első, majd a második ajtón. Utána szép sorban a többin is.

Mindegyik helyiség üres volt.

Kissé csalódottan, mégis megkönnyebbülve ballagtam vissza a földszintre, majd a konyhán keresztülvágva kisétáltam a ház keleti szárnyából nyíló impozáns kertbe. Azért a kisördög még mindig ott motoszkált bennem. Saját szememmel akartam megbizonyosodni arról, hogy a félelmeim alaptalanok, és az tűnt a legkézenfekvőbb ötletnek, ha személyesen beszélek Jennával. Az sem érdekelt, ha komplett idiótát csinálok magamból – ehhez alighanem már ő is hozzá volt szokva.

Puha pázsittal borított, hatalmas kert fogadott, középen feszített víztükrű úszómedencével, szinte az egész dombtetőt elfoglalta. A pázsit szélén, a telket övező korlát tövében ételekkel és italokkal gazdagon felpakolt asztalok sorakoztak. Olyan volt, akár egy reneszánsz csendélet. Csakhogy erről a csendéletről, egészen különös módon, hiányoztak a szereplők. A kertben egyetlen lélek sem volt, ami kisebb fajta csodával ért fel: Björn Hendriksonnak, Bill Thompsonnak, a sok reklámszínésznek, fotómodellnek – és nem utolsósorban Jennának – szőrén-szálán nyoma veszett. Mintha egy kozmikus katasztrófa röpke néhány perc leforgása alatt mindenkit leradírozott volna a Föld színéről – rajtam kívül.

Odamentem a korláthoz, és kissé kihajolva felnéztem a teraszra. A hatalmas Yamaha hangfal mellett, amelyből ki tudja miért, már semmilyen zene nem szólt, még éppen ki lehetett venni az ideiglenesen felállított bárpultot, a tetejére felsorakoztatott üvegekkel és poharakkal. A sarokban, ahol nemrég még fecskére vetkőzött fiúk és giccses ruhába öltöztetett kiszolgálók álldogáltak, abban a pillanatban senki sem tartózkodott.

Akkor szörnyű előérzetem támadt.

Éreztem, ahogy a pulzusom felgyorsult, szemembe hideg könnycseppek szöktek. A számban keserű, fémes ízt éreztem szétáradni.

* * *

Nem, nem így történt…

– Miért, hogy történt? – szólt hozzám ismét az a bársonyos hang, mely nem Jennáé, és nem is Reggie Daltoné volt.

– Nem emlékszem pontosan. Ez már régi história.

A nappaliban álltam – pontosabban egy nappaliban –, a nyitott terasszal szemben, és elmerengve bámultam a dombtetőről elém táruló végtelen óceánt. A teraszajtó előtt hosszú fátyolfüggöny ringatózott lágyan a partról felfelé áramló nyugati szélben.

Minden valóságosnak tűnt – és valahogy mégsem. Mintha egy izgalmas könyv első oldalaira csöppentem volna.

– Ezek az én gondolataim?

– Nem tudom, mondja meg maga!

– Nehéz megítélni. Hisz félig álmodok.

– Akkor mégis a maga gondolatai. Vagy tévedek?

– Nem, azt hiszem, igazad van. Ezek valóban az én gondolataim.

Miközben hátrafordultam, magamban azért fohászkodtam, ne csak képzeljem, hogy ott áll mögöttem.

– Na látja.

Valóban ott állt, nem csak képzelődtem.

Nem volt fotómodell, ezt első ránézésre megállapítottam. Igényesen sminkelt arc, vállig érő, szőke, egyenesre vasalt haj, hosszú szempillák, rikító rózsaszín műkörmök. Kihívó, türkizkék tekintete, talán sminkjének erőteljes kontúrja miatt, kissé kurvás hatást keltett – mégis inkább üresnek volt mondható. Az értelem teljes hiánya jellemezte.

– Hogy hívnak?

– Jasmin.

– Jasmin mi?

– Csak Jasmin – felelte halkan, és félig áttetsző köntösét szégyenlősen összébb húzta maga előtt. Semmit nem viselt alatta.

Maroknyi méretű feszes keblei voltak, felém ágaskodó formás bimbókkal. Zavartan fordítottam el a tekintetemet.

– Hol vannak a többiek? – néztem körül. – Hol van Alvarez, és hol van… – hallgattam el ijedten, és gyűrűs kezemet óvatos, reflexszerű mozdulattal a nadrágzsebembe csúsztattam.

– Alvarez? – tűnődött. – A neve ismerősen cseng, de nem hinném, hogy dolgom akadt volna vele. Ez az én házam – fordult sarkon, és átsétált a konyhába. – Kér teát?