W. Somerset Maugham

Eső

Válogatott novellák
– részlet –

fordította
Benedek András
Gy. Horváth László
Nagy Péter
Réz Ádám
Vályi Nagy Ervin

Magvető Zsebkönyvtár
[39]

Válogatta
Orzóy Ágnes

© The Royal Literary Fund
© Benedek András örököse
© Gy. Horváth László
© Nagy Péter örököse
© Réz Ádám örökösei
© Vályi Nagy Ervin örököse

Mr. Mindentudó

Fordította Vályi Nagy Ervin

Még meg sem ismertem Max Keladát, már tudtam, hogy nem fogok rokonszenvezni vele. A háború éppen csak befejeződött, s az óceánjáró hajók óriási utasszállító forgalmat bonyolítottak le. Nehezen lehetett helyet kapni, s meg kellett elégedni azzal, amit az ügynökségek éppen ajánlani méltóztattak. Egyágyas kabinra senki sem számíthatott, s már azért is hálás voltam, hogy nekem olyan jutott, amelyben csupán két fekvőhely volt. Amikor azonban útitársam nevét meghallottam, elkomorultam. Ez bizony zárt hajóablakot és könyörtelenül kizárt éjszakai levegőt jelent. Elég bosszantó maga a tény is, hogy valakivel meg kell osztani a kabint két teljes héten át (San Franciscóból Yokohamába utaztam), de kevesebb kétségbeeséssel néztem volna az út elébe, ha útitársamat Smithnek vagy Brownnak hívják.

Beszálláskor Mr. Kelada poggyászát már a kabinban találtam. Már a bőröndök külseje se tetszett, mind tele címkével, a hajókoffer pedig túlságosan nagy. Piperecikkeit már kicsomagolta, s megfigyeltem, hogy a kitűnő Monsieur Coty készítményeit használja: az ő parfümjét, hajvizét és brillantinját láttam a mosdóállványon. Mr. Kelada aranymonogramos ébenfa nyelű keféire ráfért volna az alapos tisztogatás. Ki nem állhattam Mr. Keladát. Bementem a dohányzóba. Egy csomag kártyát kértem, s pasziánszozni kezdtem. Alighogy belefogtam, odajött hozzám egy férfi, s megkérdezte, nem téved‑e, hogy ez és ez vagyok.

– Én Mr. Kelada vagyok – tette hozzá, ragyogó fogsorát felvillantó mosollyal, azzal leült.

– Ó, igen, azt hiszem, egy kabinban vagyunk.

– Ezt nevezem szerencsének! Az ember sohasem tudja, kivel rakják együvé. Borzasztó boldog voltam, mikor meghallottam, hogy ön angol. Nekünk angoloknak össze kell tartanunk, ha külföldön vagyunk, ugye érti, mire gondolok?

Hunyorítottam.

– Maga angol? – kérdeztem, valószínűleg tapintatlanul.

– De még mennyire! Csak nem azt akarja mondani, hogy amerikainak látszom? Tősgyökeres brit vagyok, az bizony.

Bizonyítékként elővette zsebéből útlevelét, s fölényesen meglóbálta az orrom előtt.

György királynak furcsa alattvalói vannak. Mr. Kelada alacsony, erőteljes testalkatú férfi volt, borotvált arcú és sötét bőrű; orra húsos és hajlott, nedvesen fénylő szeme igen nagy. Göndörödő hosszú, fekete haja olajosan csillogott. Az angolt oly gördülékenyen beszélte, hogy az már nem is volt angolos; hozzá még szertelen mozgékonysága. Egészen biztosra vettem; hogy brit útlevelének tüzetesebb vizsgálatából kiderülne, hogy Mr. Kelada kékebb égbolt alatt született, mint amilyen rendszerint Anglia fölé borul.

– Mit iszik? – fordult hozzám.

Bizalmatlanul pillantottam rá. Az alkoholtilalom még érvényben volt, és minden arra vallott, hogy hajónk csontszáraz. Hacsak nem vagyok nagyon szomjas, nehezen tudnám megmondani, a gyömbérsört utálom‑e jobban vagy a limonádét. Mr. Kelada azonban rám villantotta keleties mosolyát.

– Whiskyt szódával vagy egy száraz martinit? Csak egy szavába kerül! – Farzsebeiből előhalászott két palackot, s elém rakta őket az asztalra. Martinit választottam, ő pedig hívta a hajópincért, s egy tál jégkockát meg poharakat kért.

– Remek koktél – mondtam.

– Hát igen… van ott még bőven, ahonnan ez való, s ha lennének barátai a hajón, mondja meg nekik, hogy van egy cimborája, akinél a világ minden itala megtalálható.

Mr. Kelada szüntelenül fecsegett. Beszélt New Yorkról és San Franciscóról. Előadta véleményét színdarabokról, festményekről és a politikáról. Nagy hazafi volt. A jó öreg angol zászló igazán tiszteletet keltő szövetdarab, de ha egy alexandriai vagy bejrúti úriember lengeti, önkéntelenül is az az érzésem támad, hogy valamiképpen veszít a méltóságából. Mr. Kelada kissé bizalmaskodott. Nem vagyok nagyképű, de hiába, azt azért illetlennek érzem, hogy egy vadidegen alak úgy szólít meg, hogy elhagyja nevem mellől a „mister”‑t. Mr. Kelada túltette magát az ilyen formaságokon, nyilván hogy fesztelenebbé tegye kapcsolatunkat. Nem szerettem Mr. Keladát. Mikor mellém telepedett, félretoltam a kártyákat, most azonban – gondolván, hogy első beszélgetésnek ez is elég hosszú volt – folytattam a játékot.

– A hármast a négyesre! – mondta Mr. Kelada.

Pasziánszozás közben a legbosszantóbb, ha megmondják az embernek, hová rakja a felütött kártyát, mielőtt még maga belepillanthatott volna.

– Kijött, kijött – kiáltotta. – A tízest a bubira!

Befejeztem a játékot, s csak úgy forrt bennem a méreg.

Erre fölkapta a kártyacsomót.

– Szereti a kártyatrükköket?

– Utálom a kártyatrükköket – válaszoltam.

– Rendben van, akkor csak ezt az egyet mutatom meg.

Hármat mutatott. Akkor aztán közöltem vele, hogy lemegyek az étterembe, helyet szerezni az asztalnál.

– Minden el van intézve – mondta. – Már foglaltam helyet önnek. Gondoltam, ha már egy kabinban vagyunk, üljünk együtt az asztalnál is.

Nem szerettem Mr. Keladát.

Nemcsak közös kabinunk volt, s egy asztalnál ültem vele napi három étkezésnél, de a fedélzeten sem sétálhattam körbe úgy, hogy ne csatlakozott volna hozzám. Egyszerűen képtelenség volt lerázni. Soha nem jutott volna eszébe, hogy fölösleges. Szentül hitte, hogy partnere ugyanolyan boldog az ő társaságában, mint ő a másikéban. Ha valaki az otthonában lökte volna le a lépcsőn, és becsapta volna az ajtót az orra előtt, akkor sem derengett volna fel benne a gyanú, hogy nem szívesen látott vendég. Könnyen barátkozott, s három nap múlva mindenkit ismert a hajón. Ő volt a társaság lelke. Ő szervezte a közös szerencsejátékokat, vezette a sorsolásokat, pénzt gyűjtött a versenyek nyereménytárgyaira, korongjáték- és golfmérkőzéseket hozott össze, hangversenyt rendezett és álarcosbált. Mindig és mindenütt jelen volt. Kétségkívül őt utálták legjobban az egész hajón. Mr. Mindentudónak hívtuk, a füle hallatára is. S ezt ő bóknak vette. A legkibírhatatlanabb azonban étkezésnél volt. Ilyenkor majdnem egy álló óráig kényére-kegyére ki voltunk szolgáltatva. Szívélyeskedett, kedélyeskedett, locsogott és vitatkozott. Mindenkinél mindent jobban tudott, és sértette mérhetetlen hiúságát, ha valaki ellent mert mondani neki. Abba nem hagyott volna egy témát, a legjelentéktelenebbet sem, ameddig meg nem győzte az embert a maga igazáról. Eszébe sem jutott soha az a lehetőség, hogy ő is tévedhet. Mr. Kelada csalhatatlan volt. A hajóorvos asztalánál ültünk. Mr. Kelada könnyen diadalmaskodhatott volna, mert az orvos lusta volt, én pedig fagyosan közönyös, de volt itt még egy Ramsay nevű férfiú, akivel sehogy se fért össze! Ez ugyanis éppen olyan szőrszálhasogató volt, mint ő, s irtózatosan bosszantotta a levantinus önteltsége. Elkeseredett, véget nem érő vitákba bonyolódtak… … …

Kerti mulatság

Fordította Réz Ádám

Mrs. Skinner nem szeretett elkésni. Már végzett az öltözködéssel: fekete selyemruha volt rajta, korához illően, és különben is gyászt viselt a vejéért. Most éppen föltette a kalapját, igaz, némi kétellyel, mert tudta, hogy díszei, a kócsagtollak könnyen csípős megjegyzésekre fakaszthatják egyes barátnőit, akikkel bizonyára találkozik majd a kerti mulatságon; persze csakugyan rémes, hogy a tollaikért lelövik azokat a szép fehér madarakat, méghozzá épp a párzási időszakban; dehát most már úgyis mindegy, olyan szép és elegáns kalapdísz, csacsiság lett volna visszautasítani, és meg is bántotta volna a vejét. Messze Borneóból hozta, mert örömet akart szerezni az anyósának. Kathleen akkor elég undokul viselkedett, most már biztosan megbánta, a történtek után, dehát Kathleen sohasem szerette igazán Haroldot. Mrs. Skinner az öltözőasztalka előtt állva föltette fejére a kalapot; mégiscsak ez az egyetlen rendes kalapja, és beleszúrta a nagy, fekete gombos kalaptűt. Ha valaki megjegyzést tenne a kócsagtollakra, lesz mit válaszolnia.

– Tudom, hogy rémes – mondja majd –, és álmomban sem vásárolnék ilyesmit, de a szegény vőm hozta ajándékba, amikor utoljára itthon volt szabadságon.

Ennyi elég lesz magyarázatnak, hogy miképpen jutott hozzá, és mentségnek is, amiért viseli. Egyébként mindenki nagyon kedves volt. Mrs. Skinner kivett a fiókból egy tiszta zsebkendőt, és egy kis kölnivizet locsolt rá. Sohasem használt parfümöt, mindig úgy gondolta, hogy kissé ledér dolog, de a kölnivíz olyan üdítő. Most már csaknem készen volt, elkalandozott a szeme, kinézett a tükör mögötti ablakon. Szép idő van, Heywood kanonok jókor rendezi meg a kerti mulatságot. Meleg volt, az égbolt tiszta kék; a fák még nem vesztették el a tavasz üde zöldjét. Mrs. Skinner meglátta unokáját a ház mögötti keskeny kertecskében, és elmosolyodott: a kislány buzgón gereblyézte az ő saját külön virágágyát. Joan igazán nagyon sápadt, nem lett volna szabad ennyi ideig lent tartani a trópusokon; meg aztán olyan komoly gyerek a korához képest, sohasem futkározik, csöndes játékai vannak, amiket ő maga talál ki, és a kertjét locsolgatja. Mrs. Skinner elöl lesimította egy kicsit a ruháját, fölvette a kesztyűjét, és lement a földszintre.

Kathleen az íróasztalnál ült az ablakban, listákat állított össze, mert tiszteletbeli titkárnője volt a Hölgyek Golfklubjának, és versenyek idején meggyűlt a dolga. De már ő is felöltözött a kerti mulatságra.

– Látom, mégis a kötött felsődet vetted föl – mondta Mrs. Skinner.

Ebéd közben arról tárgyaltak, hogy Kathleen mit vegyen föl: a kötött pulóvert vagy a fekete bársonyruhát. A pulóver fekete-fehér volt, és Kathleen nagyon elegánsnak találta, de gyászviseletnek nemigen való. Millicent mégis erre szavazott.

– Semmi értelme, hogy úgy nézzünk ki, mintha egyenesen a temetésről jönnénk – mondta. – Már nyolc hónapja, hogy Harold meghalt.

Mrs. Skinner egy kissé szívtelennek érezte az ilyen beszédet. Millicent nagyon furcsán viselkedik, amióta hazajött Borneóból.

– Csak nem akarod máris levetni a gyászt, kislányom? – kérdezte.

Millicent nem adott egyenes választ.

– Manapság már nem gyászolnak úgy, mint régen – mondta. Elhallgatott, és amikor újra megszólalt, volt valami a hangjában, amit Mrs. Skinner nagyon különösnek talált. Nyilván Kathleen is észrevette, mert kíváncsian fölnézett a nővérére. – Harold egész biztosan nem kívánná, hogy a végtelenségig gyászban járjak érte.

– Korábban öltöztem föl, mert mondani akartam valamit Millicentnek – mondta Kathleen, válaszul anyja megjegyzésére.

– Igen? Mit?

Kathleen nem magyarázta meg. De letette a listákat, és összevont szemöldökkel másodszor is elolvasott egy levelet: egy hölgy arról panaszkodott, hogy a bizottság igazságtalanul leszállította a játékelőnyét huszonnégyről tizennyolcra. Nagyfokú tapintatosságra van szükség, ha valaki egy női golfklub tiszteletbeli titkárnője. Mrs. Skinner lassan felhúzta új kesztyűjét. A szobában hűvös volt és sötét, hála a redőnyöknek. Mrs. Skinner pillantása a fából faragott, tarkára festett nagy szarvcsőrű madárra tévedt, amelyet Harold hagyott itt megőrzésre; egy kicsit furcsának és barbárnak találta, de Harold nagyon sokra becsülte. Volt valami vallási jelentősége, és Heywood kanonokra is nagy hatást gyakorolt. A falon, a dívány fölött, maláji fegyverek lógtak, már elfelejtette a nevüket, itt-ott pedig az elszórt asztalkákon ezüst- és réztárgyak álltak, ugyancsak Harold ajándékai különböző időkből. Mrs. Skinner szerette Haroldot, és szeme önkéntelenül is a fényképét kereste, amely a zongorán szokott állni két lányának, unokájának, nővérének és nővére fiának a képével együtt.

– Nézd csak, Kathleen, hova lett Harold fényképe? – kérdezte. Kathleen körülnézett. Nem volt a helyén.

– Valaki elvitte – mondta Kathleen.

Csodálkozva, meglepődve felállt, és odament a zongorához. A fényképeket átrendezték, nem maradt hézag közöttük.

– Talán Millicent ki akarta tenni a hálószobájában – vélte Mrs. Skinner.

– Azt észrevettem volna. Egyébként Millicentnek több képe is van Haroldról. Elzárva tartja őket.

Mrs. Skinner úgy gondolta, nagyon furcsa, hogy a lánya nem teszi ki a szobájában Harold fényképét. Ezt egyszer meg is említette, de Millicent nem felelt semmit. Millicent rendkívül hallgatagon viselkedett, amióta hazajött Borneóból, és egy csöppet sem bátorította Mrs. Skinnert, aki pedig szerette volna kimutatni együttérzését. Úgy látszott, nem szívesen beszél nagy veszteségéről. Az emberek különféleképpen reagálnak a fájdalomra. Apja azt mondta, legjobb, ha békén hagyják. Az apáról Mrs. Skinnernek megint eszébe jutott a kerti mulatság.

– Apa megkérdezte, mit gondolok, vegyen‑e cilindert – mondta. – Azt feleltem, sosem lehet tudni, inkább csak vegyen, a biztonság kedvéért.

A kerti mulatság egészen előkelő összejövetelnek ígérkezett. A fagylaltot, epret és vaníliát, Boddy cukrászatából hozatják, de a jegeskávét Heywoodék maguk készítik otthon. Mindenki ott lesz. Azért hívták meg őket, hogy találkozzanak a hongkongi püspökkel, a kanonok régi diáktársával, aki most nála szállt meg, és beszélni fog a kínai missziókról. Mrs. Skinner lázas izgalomban égett, hiszen a lánya nyolc évig élt a Távol-Keleten, és a veje egy borneói körzet helytartója volt. Persze hogy ő egészen másként látja a dolgot, mint a többiek, akiknek soha semmi közük nem volt a gyarmatokhoz meg az ilyesmihez.

„Mit tud Angliáról, ki Angliáról tud csak?”‍¹ – szokta mondogatni Mr. Skinner… … …

Az ezredes felesége

Fordította Benedek András

Két-három évvel a háború kitörése előtt történt.

A Peregrine házaspár éppen reggelizett. Magukban voltak, s mégis a hosszú asztal egyik végén ült a férfi, átellenben, a másikon az asszony. A falakról George Peregrine ősei tekintettek le rájuk, ahogyan koruk divatos festői megörökítették őket. A komornyik beadta a reggeli postát. Az ezredes néhány levelet kapott, csupa üzleti levelet, s a Times aznapi számát, az asszony, Evie, egy kis csomagot. Az ezredes átfutotta leveleit, majd kinyitotta az újságot, és belemélyedt. Mikor befejezték a reggelit, s fölálltak az asztaltól, észrevette, hogy a felesége nem bontotta ki a csomagot.

– Mi van benne? – kérdezte.

– Csak egypár könyv.

– Kibontsam?

– Tessék.

A férfi nem szerette, ha elvágják a spárgát, s így némi szöszmötöléssel inkább kibogozta.

– De hiszen ez mind ugyanaz – álmélkodott, amikor a csomagot kinyitotta. – Mi a csudának kell hat példány ugyanabból a könyvből? – Belelapozott az egyikbe. Versek. Aztán megnézte a címlapot: E. K. Hamilton: Romba dőlt piramisok. Eva Katherine Hamilton, ez a felesége lánykori neve. Meglepett mosollyal bámult rá.

– Maga könyvet írt, Evie? Ilyen nagy kópé maga?

– Nem gondoltam, hogy érdekli magát, de ha óhajt egy példányt…

– Hát tudja, a költészet nem épp az én esetem, de azért kérek egy példányt. El fogom olvasni. Viszem is a dolgozószobámba. Töméntelen sok a dolgom ma délelőtt.

Felmarkolta újságját, leveleit s a könyvet, és eltávozott. Dolgozószobája tágas, kényelmes helyiség volt: jókora íróasztal, bőrhuzatos karosszékek, s a falakon „vadásztrófeák” – ahogy az ezredes hívta őket. A polcokon kézikönyvek, gazdasági, kertészeti, halászati és vadászati munkák, könyvek a legutóbbi háborúról, amelynek során kitüntették a Katonai Érdemkereszttel és a Különleges Szolgálati Érdeméremmel. Házassága előtt ugyanis a walesi gárdában szolgált. A háború befejeztével visszavonult földbirtokára, s a tágas kúriába költözött, Sheffieldtől vagy húsz mérföldre, amelyet még III. György király idején épített egyik őse. Ezer hold lehetett George Peregrine birtoka, s ügyesen gazdálkodott rajta. Megválasztották békebírónak, s hivatalát lelkiismeretesen látta el. A vadászidényben hetenként kétszer falkavadászatra járt. Jól bánt a puskával és a golfütővel, s bár valamicskével elhagyta már az ötvenet, még mindig kitűnően teniszezett. Joggal vallhatta magát sokoldalú sportembernek.

Jó kiállású férfi volt, bár az utóbbi időben hízásnak indult: magas termetű; göndör, őszülő haja most kezd csak ritkulni a feje búbján, tekintete nyílt, szeme kék; jóképű és napbarnított. Szerette a nyilvános szereplést, elnöke volt mindenféle helyi szervezetnek, s miként osztályához és rangjához illik, oszlopos tagja a Konzervatív Pártnak. Kötelességének tartotta ugyanis törődni a birtokán szolgáló emberek jólétével, s megnyugvással tölthette el az a tudat, hogy Evie gondja a betegek ápolása és a szegények gyámolítása. Apró kórházacskát épített a falu határában, s a maga zsebéből fizette az egyik ápolónő bérét. Jóságának haszonélvezőitől csak annyit kívánt, hogy a községi s az általános választásokon az ő jelöltjére szavazzanak. Jóindulatú ember volt, alantasaival nyájasan bánt, bérlőivel megértően, a szomszéd birtokosokkal pedig közvetlenül. Szívbéli örömmel, de kissé zavartan vette volna tudomásul, ha valakitől azt hallja, hogy vidám, jó cimbora. Mindig ez akart lenni. Nagyobb dicséretre nem vágyott.

Nagy bánatára nem volt gyermeke. Pedig kitűnő apa lett volna, kedves, de szigorú, fiait úriemberhez méltó módon neveltetné, természetesen Etonben, megtanítaná halászni, vadászni, lovagolni. Ám így az ezredes vagyona unokaöccsére várt, autóbalesetben elhunyt bátyjának fiára, aki nem volt éppen rossz gyerek, de messze esett a fájától, bizony, igen messze, s az a bolond anyja – ha hiszik, ha nem – koedukációs iskolába járatta. Evie sajnálatos csalódást okozott az ezredesnek. Természetesen úrihölgy volt, némi vagyont is hozott magával, s kitűnő háziasszony lévén rendkívül jól vezette a háztartást. A falu népe imádta. Férjhezmenetelekor bájos teremtés volt: a bőre, mint a tejszín, a haja világosbarna; formás, egészséges, jó teniszpartner; érthetetlen, hogy nem született gyereke. Persze most már hervadásnak indult, hiszen negyvenöt felé járhat: bőre megsápadt, haja elvesztette régi fényét, s karóvékonyra soványodott. Mindig csinosan és rendesen öltözött, de mintha keveset adott volna a külsejére: sem az arcát nem készítette ki, sem az ajkát nem rúzsozta. Ha egy estélyre mégis kicsípte magát, felvillant egykori szépsége, de hétköznap – hát bizony akkor csak olyan nő volt, akit egyszerűen észre sem vesz az ember. Persze helyes asszony, derék feleség, s nem az ő hibája, hogy meddő, de ez azért mégis kellemetlenül érintette élete párját, aki saját ágyékából eredő örökös után vágyott. Nincs ebben az asszonyban élet, ez a baja. Peregrine föltehetőleg beleszeretett annak idején, amikor feleségül kérte, legalább annyira, amennyire egy házasodni, megállapodni vágyó férfihoz illik, ám idővel rájött, hogy semmi közük sincs egymáshoz. Az asszonyt nem érdekelte a vadászat, a halászat pedig untatta. Természetük kétfelé sodorta őket. Annyival azonban tartozott az ezredes az igazságnak, hogy az asszony sohasem háborgatta. Jelenetet nem rendezett. Veszekedés sohasem esett köztük. Evie, úgy látszik, rendjén valónak tartotta, ha az ura a maga útján jár, s nem óhajtott csatlakozni hozzá, mikor a férfi egyszer-másszor Londonba utazott. Az ezredes egy lányhoz járogatott, vagyis hát nem volt az már éppen lány, hiszen testvérek között is elmúlt harmincöt éves, de szőke volt és kéjvágyó, s távirati értesítésre szívesen ment színházba, vacsorázni, utána pedig együtt lehetett tölteni vele az éjszakát. Hát bizony a férfinak, az ép, egészséges férfinak szüksége van egy kis szórakozásra. Az ezredes agyán átvillant néha, hogy tán Evie is jobb feleség lenne, ha nem volna ilyen derék asszony, de az ilyenfajta gondolatokat maga sem kedvelte, s el is hessegette magától.

George Peregrine elolvasta a Timest, s megértő házastárs lévén becsöngette a komornyikot, és átküldte a lapot Evie-nek. Aztán megnézte az óráját. Fél tizenegyre járt az idő, s tizenegykor kell egyik bérlőjével tárgyalnia. Maradt egy szabad fél órája. – Belenézek Evie könyvébe – mondta magában.

Mosolyogva vette kezébe. Evie egész csomó fennkölt művet őrizgetett a nappali szobájában, olyasmit, ami őt nem érdekelte, de ha az asszony szórakozást talál bennük, neki sem lehet kifogása olvasásuk ellen. Megállapította, hogy ez a kötet mindössze kilencven lapot tartalmaz. Ez csak a javára válik. Ő is osztotta Edgar Allan Poe véleményét, hogy a költemények legyenek rövidek. Ám amint belelapozott a könyvbe, feltűnt neki, hogy Evie némelyik versében a sorok hosszúak, de nem egyformán hosszúak, sőt nem is rímelnek. Ezt már nem szerette. Emlékezett, hogy még kisfiú korában az első osztályban tanult egy verset, amely így kezdődött: Egy ifjú áll a lángoló hajón…‍¹ – később egy másikat, Etonben, az meg így: Romlás reád, könyörtelen király,‍² aztán ott volt az V. Henrik, felét meg kellett tanulni. Megrökönyödve meredt Evie könyvére… … …

Eső

Fordította Nagy Péter

Már körülbelül itt volt a lefekvés ideje, s másnap reggel, ébredéskor, meglátják a szárazföldet. Dr. Macphail pipára gyújtott, és a korlátra támaszkodva kereste az égen a Dél Keresztjét. Kétévi frontszolgálat s egy sebesülés után, melyből a vártnál lassabban gyógyult fel, örült, hogy legalább egy évre békésen letelepedhetik Apiában, és már az utazástól is jobban érezte magát. Mivel az utasok egy része másnap kiszáll Pago-Pagóban, este egy kis táncmulatságot rendeztek, s a villanyzongora harsány zenéje még a fülében dobolt. De a födélzet végül elcsöndesedett. Kissé odább meglátta feleségét egy nyugágyon, Davidsonékkal beszélgetve, s átballagott hozzájuk. Mikor leült a lámpa alatt, és levette kalapját, látszott élénkvörös haja, feje búbján a kopasz folt, s vöröses, szeplős arcbőre, mely együtt jár a vörös hajjal. Negyvenéves volt; sovány, beesett az arca, szerette a pontosságot, sőt hajlott a pedantériára; skót tájszólással beszélt halk, nyugodt hangon.

Macphailék és Davidsonék, a hittérítő-házaspár között útitársi barátság fejlődött ki, mely inkább összezártságból születik, mintsem az ízlés közösségéből. Elsősorban az kötötte őket össze, hogy rossz szemmel nézték azokat, akik éjt-napot a dohányzóban töltöttek, itallal, kártyával. Mrs. Macphailnek meglehetősen hízelgett a gondolat, hogy Davidsonék rajtuk kívül senkivel se hajlandók érintkezni a hajón, s még a félénk, de nem ostoba doktor is kitüntetésként fogadta ezt, félig öntudatlanul. Pusztán, mert vitakedvelő szellem volt, esténként a kabinjukban egy kicsit zsörtölődött.

– Mrs. Davidson azt mondta, nem is tudja, hogy bírták volna ki az utat nélkülünk – szólt Mrs. Macphail, miközben gondosan kikefélte vendéghaját. – Azt mondta, az összes utasok közül igazán csak velünk volt érdemes megismerkedni.

– Mióta olyan nagyágyú egy misszionárius, hogy ilyen allűrjei lehetnek?

– Nem allűr ez. Teljesen megértem. Nagyon kellemetlen lett volna Davidsonéknak ezzel a dohányzóbeli közönséges bandával érintkezni.

– A vallásuk alapítója nem volt ilyen válogatós – mondta dr. Macphail nevetve.

– Számtalanszor kértelek, ne tréfálkozz a vallással – felelte a felesége. – Igazán örülök, hogy nem olyan a természetem, mint a tiéd, Alec. Te sose keresed az emberekben a jót.

A férfi fakókék szemével feleségére sandított, de nem válaszolt. Sokévi házasság megtanította arra, hogy a békét leginkább az szolgálja, ha az utolsó szó az asszonyé. Hamarabb levetkőzött, mint a felesége, felmászott a felső ágyba, kényelmesen elhelyezkedett, s elalvás előtt olvasott egy darabig.

Mikor másnap reggel felment a fedélzetre, már közel voltak a szárazföldhöz. Sóvár tekintettel nézte. A keskeny, ezüstösen csillogó homokpart hirtelen dombos vidékbe csapott át, melyet sűrűn borított a buja növényzet. A vastag, sötétzöld kókuszpálmák szegélye majdnem a partig ért, s közülük kivillantak a bennszülöttek fűkunyhói; itt-ott egy-egy kis templom fala fehérlett. Feljött Mrs. Davidson is, és odalépett a doktor mellé. Fekete ruha volt rajta, nyakában aranylánc, amelyen kis kereszt fityegett. Az alacsony asszony nagyon gondosan fésülte fénytelen barna haját, s keret nélküli cvikkere mögött kidülledt kék szeme. Hosszú birkaarca ellenére sem látszott ostobának, inkább rendkívül óvatosnak: gyors mozdulatai madárszerűvé tették. Legfeltűnőbb magas, érces, monoton hangja volt: kemény egyhangúsággal kalapálta az ember fülét, s úgy ingerelte az idegeket, mint egy fúrógép könyörtelen zörgése.

– Itt már nyilván otthon érzi magát – mondta dr. Macphail, keskeny ajkú, nehezen születő mosollyal.

– A mi szigeteink síkságok, tudja, nem úgy, mint ezek itt. Korallszigetek. Ezek vulkáni eredetűek. Még tíz nap, míg odaérünk.

– Errefelé ez úgy hangzik, mintha azt mondaná: ott lakunk a sarkon túl – mondta Macphail doktor tréfásan.

– Ez ugyan kissé túlzás, de azért itt, a Déli-tengeren az ember tényleg másképp nézi a távolságokat. Ennyiben kétségtelenül igaza van.

Dr. Macphail halkan sóhajtott.

– Örülök, hogy nem ide helyeztek – folytatta Mrs. Davidson. – Azt mondják, itt rettentő nehéz dolgozni. A nagy gőzhajóforgalom felzaklatja a lelkeket; aztán itt van a haditengerészeti garnizon, ami rossz hatással van a bennszülöttekre. A mi körzetünkben nincsenek ilyen nehézségek. Ott is akad persze egy-két kereskedő, de ügyelünk, hogy megbecsüljék magukat, s ha nem, hát oly forróvá tesszük a talpuk alatt a talajt, hogy örülnek, ha ép bőrrel menekülhetnek.

Csíptetőjét orrára illesztve könyörtelen tekintetet vetett a zöld szigetre.

– Itt szinte reménytelen a hittérítő feladata. Nem adhatok eléggé hálát Istennek, hogy legalább ettől megkímélt bennünket.

Davidsonék körzete egy Szamoától északra fekvő szigetcsoport volt; a szigetek elég messze estek egymástól, s a misszionáriusnak gyakran nagy távolságokat kellett kenuban megtennie. Ilyenkor felesége maradt a telephelyükön, és vezette a missziót. Dr. Macphail szíve elnehezedett, ha arra gondolt, mily energikusan láthatja el ez az asszony a dolgát. Szenvedélyes, kenetes borzadállyal, engesztelhetetlen hangon beszélt a bennszülöttek züllöttségéről. Szemérmessége egészen rendkívüli volt. Ismeretségük kezdetén azt mondta a doktornak:

– Tudja, mikor ide kerültünk a szigetre, oly botrányosak voltak a házassági szokásaik, hogy el se mondhatom. De majd elmesélem a feleségének, s ő elmondja magának.

Aztán látta a feleségét, amint Mrs. Davidsonnal szorosan egymás mellé húzott nyugszékeiken komoly beszélgetésbe merülnek közel két órán át. Miközben egészségi sétája során elhaladt előttük, mint távoli zuhatag moraját hallotta Mrs. Davidson izgatott suttogását, és felesége tátott szája és sápadt arca elárulta, hogy hajmeresztő élményben részesült. Este, a kabinjukban elfúló lélegzettel ismételte el a hallottakat.

– Nos, nem megmondtam? – kiáltott másnap reggel Mrs. Davidson diadalmasan. – Hallott már valaha ehhez fogható szörnyűséget? Ugye, most már megérti, miért nem mesélhettem el magának? Annak ellenére, hogy orvos.

Mrs. Davidson a doktor arcát fürkészte. Drámai mohósággal leste, vajon elérte‑e a kívánt hatást.

– Csodálja, hogy eleinte elvesztettük a bátorságunkat? Talán el se hiszi, hogy egyetlen jó lány sem akadt az összes faluban.

A „jó” szót szigorúan technikai értelemben használta.

– Az urammal megbeszéltük a dolgot, s elhatároztuk, hogy elsősorban a táncnak kell véget vetni. A bennszülöttek megőrülnek a táncért.

– Magam sem vetettem meg ifjabb éveimben – mondta dr. Macphail.

– Sejtettem, mikor láttam tegnap este, hogy felkéri a feleségét. Nem is látok semmi rosszat abban, ha valaki a feleségével táncol, de azért örültem, hogy Mrs. Macphail nem akart. Az adott körülmények között helyesebbnek tartom, ha magunk közt maradunk.

– Miféle körülmények között?

Mrs. Davidson gyorsan rápillantott a csíptetőjén át, de nem válaszolt… … …

Az áruló

Fordította Gy. Horváth László

Amikor Ashendent megbízták egy svájci székhelyű ügynökhálózat irányításával, R., annak illusztrálására, hogy milyen jelentéseket vár a csoportjától, a kezébe nyomott egy köteg gépelt iratot, annak az embernek a beszámolóit, akit a titkosszolgálat „Gustav” néven tartott nyilván.

– Ő a legjobb emberünk – mondta R. – Az információi mindig részletesek és alaposak. Azt akarom, hogy az ő jelentéseinek különleges figyelmet szenteljen. Gustav persze nagyon ügyes fickó, de miért ne várnánk ugyanilyen jó munkát a többi ügynökünktől is? Egyszerűen csak a szájukba kell rágnia, hogy mit követelünk tőlük.

Gustav Bázelben élt, s lévén hogy egy olyan svájci céget képviselt, amelynek fiókvállalatai voltak Frankfurtban, Mannheimben és Kölnben, munkájának természeténél fogva minden kockázat nélkül rándulhatott át Németországba. Fel-alá utazgatott a Rajna mentén, és értesüléseket gyűjtött a csapatmozdulatokról, a lőszergyártásról, a lakosság hangulatáról (R. erre különösen nagy súlyt vetett), s más olyan dolgokról, amelyek a szövetségeseket érdekelték. Feleségének küldött gyakori leveleit ravasz kódban írta, s amint az asszony megkapta Bázelben, azonnal továbbküldte őket Ashendennek Genfbe, aki pedig a fontos tudnivalókat kihámozta, és továbbította a megfelelő helyre. Gustav kéthavonként hazautazott, és ilyenkor készítette el azokat a jelentéseket, amelyek mintául szolgáltak a hírszerzésnek ebben a szekciójában dolgozó többi kém számára.

Munkaadói meg voltak elégedve Gustavval, és Gustavnak minden oka megvolt rá, hogy hasonlóképpen elégedett legyen. Szolgálatai akkora hasznot hajtottak, hogy nemcsak magasabb fizetést kapott, mint a többiek, de a különleges anyagokért esetenként csinos összegű jutalomban is részesült.

Így ment ez több mint egy évig. Azután valami felkeltette R. gyanúját – R. nagyon éber volt, nem is annyira az esze, mint inkább az ösztöne révén, és egyszerre az az érzése támadt, hogy valami nincs rendjén. Nem mondott semmi határozottat Ashendennek (nem volt különösebben közlékeny típus), egyszerűen csak utasította, hogy menjen Bázelbe, mivel Gustav éppen Németországban tartózkodik, és beszéljen a feleségével. Hogy miről és hogyan, azt rábízta.

Bázelbe megérkezve Ashenden táskáját az állomáson hagyta, mivel még nem tudta, meg kell‑e szállnia vagy sem, bevillamosozott annak az utcának a sarkára, ahol Gustav lakott, s miután gyorsan ellenőrizte, nem követték‑e, odaballagott a házához. Tisztes szegénységet sugalló bérház volt, Ashenden úgy gondolta, biztosan hivatalnokok és kiskereskedők lakják. Benézett a kapualjban levő suszterműhelybe.

– Itt lakik Herr Grabow? – kérdezte nem valami hibátlan németségével.

– Igen, éppen néhány perccel ezelőtt ment föl. Otthon fogja találni.

Ashenden meglepődött, mivel épp előző nap kapott Gustav feleségének közvetítésével levelet Mannheimből: Gustav megadta bizonyos ezredeknek a számát, amelyek akkor keltek volna át a Rajnán. Ashenden nem tartotta tanácsosnak, hogy feltegye a kérdést, amely már a nyelvén volt, ezért köszönetet mondott a suszternek, és felment a harmadik emeletre, ahol, tudta, Gustav lakik. Megnyomta a gombot, és hallotta bentről a csilingelést. Hamarosan egy simára borotvált, kerek fejű, szemüveges, takaros emberke jelent meg az ajtóban. A lábán házipapuccsal.

– Herr Grabow? – kérdezte Ashenden.

– Szolgálatára – felelte Gustav.

– Bemehetek?

Gustav háttal állt a fénynek, ezért Ashenden nem láthatta az arckifejezését. Egy pillanatra elbizonytalanodott, majd megadta azt a nevet, amelyen Gustav németországi leveleit szokta kézhez kapni.

– Kerüljön beljebb. Nagyon örülök a találkozásnak.

Gustav bevezette egy súlyos, faragott tölgybútorokkal zsúfolt kis szobába, ahol a zöld pamutbársony terítővel letakart nagy asztalon írógép állt. Gustav szemlátomást éppen felbecsülhetetlen értékű jelentéseinek egyikét készítette. A nyitott ablaknál egy asszony harisnyát stoppolt, de Gustav egyetlen szavára összeszedte a holmiját, és kiment a szobából. Ashenden a csöndes házi boldogság békés tablóját zavarta meg.

– Üljön le, kérem. Milyen szerencse, hogy éppen Bázelben vagyok. Már régóta szerettem volna megismerkedni önnel. Ebben a percben érkeztem haza Németországból. – Rámutatott az írógép mellett heverő lapokra. – Azt hiszem, meg lesznek elégedve a híreimmel. Igen értékes információkat hoztam. – Felkuncogott. – Egy kis jutalom mindig jól jön.

Igen szívélyes volt, de Ashenden hamisnak érezte ezt a szívélyességet. Gustav a szemüveg mögött mosolygó tekintetét figyelmesen Ashendenre függesztette, és mintha egy kis idegesség vibrált volna benne.

– Nagyon gyorsan utazhatott, hiszen a levelét, amelyet ide küldött s aztán a felesége továbbított, csak az imént kaptam meg Genfben.

– Az nagyon is lehetséges. Éppen közölni akartam önökkel: a németek megorrontották, hogy a kereskedelmi levelezés útján információ szivárog ki az országból, ezért elhatározták, hogy negyvennyolc órára visszatartják a postát a határokon.

– Értem – válaszolta nyájasan Ashenden. – Tehát ezért keltezte a levelét negyvennyolc órával későbbre, mint ahogy feladta.

– Ezt tettem volna? Micsoda butaság. Nyilván eltévesztettem a dátumot.

Ashenden rámosolygott Gustavra. A mentség több mint átlátszó volt; Gustavnak mint üzletembernek tudnia kell, milyen fontos ebben a munkában a pontos keltezés. A többszörösen közvetett úton, amelyen a hírek Németországból kijuthattak, nehéz volt friss és gyors információt szállítani, ezért alapvető fontossággal bírt, hogy bizonyos események pontosan melyik napon zajlottak le.

– Mutassa az útlevelét – mondta Ashenden.

– Mit akar az útlevelemmel?

– Látni szeretném, mikor lépett be Németországba, és mikor távozott onnan.

– Csak nem képzeli, hogy az útlevelemben nyomát találja ennek? A határátkeléshez megvannak a magam módszerei.

Ashenden azonban tisztában volt a helyzettel, tudta, hogy a németek és a svájciak egyaránt szigorúan őrzik a határt.

– Nem értem. Miért kellene titokban lépnie át a határt? Mi éppen azért vesszük igénybe önt, mert a svájci cég, amelynek az alkalmazottja, fontos áruval látja el Németországot, ezért ön leplezetlenül utazhat oda és vissza. Azt még megérteném, hogy a német őrök közt német segítséggel kell átjutnia, no de a svájciak közt?

Gustav felháborodott arckifejezést öltött.

– Nem értem. Csak nem arra céloz, hogy német zsoldban állnék? A becsületemre esküszöm… Nem tűröm, hogy rágalmazzon!

– Nem ön lenne az egyetlen, aki mindkét oldaltól pénzt fogad el, de értékes információt egyiknek sem ad.

– Csak nem azt akarja állítani, hogy az információim értéktelenek? Akkor miért kaptam több jutalmat, mint bármelyik ügynök? Az ezredes több ízben is tolmácsolta a legmagasabb körök elégedettségét… … …

Jegyzetek

Kerti mulatság

1 Idézet Rudyard Kipling (1865–1936) The English Flag (Az angol zászló) című verséből.

Az ezredes felesége

1 Idézet Felicia Dorothea Hemans (1793–1835) Casabianca című verséből.

2 Idézet Thomas Gray (1716–1771) The Bard (A bárd) című verséből.

A Magvető Zsebkönyvtárban megjelent

[1] Ottlik Géza: Iskola a határon

[2] Tar Sándor: A mi utcánk

[3] Kertész Imre: Sorstalanság

[4] Konrád György: A látogató

[5] Tar Sándor: Szürke galamb

[6] Franz Kafka: A kastély

[7] Gion Nándor: Virágos Katona

[8] Fejes Endre: Rozsdatemető

[9] Mosonyi Aliz: Boltosmesék

[10] Gion Nándor: Rózsaméz

[11] Agota Kristof: Trilógia

[12] Samuel Beckett: Watt

[13] Mihail Bulgakov: Egy fiatal orvos feljegyzései

[14] Gion Nándor: Ez a nap a miénk

[15] Rubin Szilárd: Csirkejáték

[16] Ottlik Géza: Hajnali háztetők

[17] Thornton Wilder: Szent Lajos király hídja

[18] Gion Nándor: Aranyat talált

[19] Tar Sándor: Lassú teher

[20] Virginia Woolf: Flush

[21] Iszaak Babel: Odesszai történetek

[22] Rubin Szilárd: Mulatság a farkasveremben

[23] Ivan Szergejevics Turgenyev: Tavaszi vizek

[24] Molnár Ferenc: A kék huszár

[25] Tar Sándor: A térkép szélén

[26] Mosonyi Aliz: Magyarmesék

[27] Esterházy Péter: A szavak csodálatos életéből

[28] Szép Ernő: Ádámcsutka

[29] Kardos G. György: Avraham Bogatir hét napja

[30] Esterházy Péter: Hrabal könyve

[31] Rubin Szilárd: Római Egyes

[32] Giovanni Giacomo Casanova: Szökés az Ólombörtönből

[33] Karinthy Frigyes: A jövőbelátó gép

[34] Lakatos Menyhért: Füstös képek

[35] Daniel Katz: Amikor nagyapám átsíelt Finnországba

[36] Kosztolányi Dezső: Pacsirta

[37] Robert Musil: Törless iskolaévei

[38] E. T. A. Hoffmann: A Homokember

[39] W. Somerset Maugham: Eső

Tartalom

Mr. Mindentudó

(Vályi Nagy Ervin fordítása)

Kerti mulatság

(Réz Ádám fordítása)

Az ezredes felesége

(Benedek András fordítása)

Eső

(Nagy Péter fordítása)

Az áruló

(Gy. Horváth László fordítása)

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Orzóy Ágnes
Korrektor Balogh Emerencia
Borító Németh Márton
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2026
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 978 963 14 4748 4
ISSN 0324-5713

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL OFL