Skye Warren

A bástya

A fordítás az alábbi könyv alapján készült:

The Castle

CreateSpace Independent Publishing Platform, 2017

Copyright © 2017 by Skye Warren

All rights reserved

Fordította: Megyeri Luca

Szerkesztette: Oláh Ildikó

Hungarian translation © Megyeri Luca, 2022

Hungarian edition © Tericum Kiadó, 2022

Endgame – Trilógia

Skye Warren

A bástya

„Amint az ember belekóstol egy új dologba,

elszabadul a kisördög.”

Emily Dickinson

Előszó

Gabriel

Nap mint nap veszélyes alakokkal hoz össze a sors. Csavargókkal, bűnözőkkel, akik a város sötét sikátoraiban ólálkodnak, a testük sebhelyes, az öklüket összezúzták, és a szemük se rebben semmitől. Ismerem a fajtájukat.

Ez az aranyozott csillogás ingerel. Férfiak szmokingban. Nők fényes ruhákban. Egy ellenség, aki kézfogással üdvözöl. Feláll a hátamon a szőr tőle.

Geoffrey James rendkívül befolyásos üzletember Tanglewoodban. A családja rossz hírneve ellenére becsületes embernek tartják, és nagylelkűnek is, főleg ahhoz képest, hogy milyen gazdag.

– Gabriel! – üdvözöl mély mosolygóráncokkal. – Vagy inkább a Gabira hallgatsz?

– Maradjunk a Gabrielnél – felelem udvariasan, mire joviálisan felnevet, mint aki ezt jól begyakorolta.

– Hát persze, csak nem foglak Millernek hívni. A formalitás inkább apád stílusa.

Ezek szerint formalitásnak hívja a kegyetlen erőszak minden formáját.

James kacsalábon forgó palotájával ellentétben mi csak egy nyomorult kis viskóban laktunk. Külsőleg teljesen más szociális szféra, de amint a mélyére látsz, meglátod a hasonlóságot. A James család is drogfüggők és szajhák hátán gazdagodott meg.

Ez az, ami Tanglewood alvilági köreiben közös.

Azt viszont már kevesen tudják, hogy a helyi hálózat az orosz maffiának dolgozik.

– Apám már nem… üzletel – mondom neki, keresve a szavakat.

James idegesnek tűnik, hirtelen gyöngyözni kezd a homloka, mire sietve előkap egy zsebkendőt, hogy megtörölje. Megszánom, és elfordítom a fejem. Most nem akarom megalázni.

Legalábbis ma este nem.

Normál esetben rühellem a fennhéjázást. Az a sok arany és gyémánt mind csak az aljas kegyetlenség díszcsomagolása. Bár meg kell valljam, ez a ház ízlésesre sikerült. A puha pázsit élénkzölden ragyog a régi, nemes stílusú bejárat előtt. Az éjjeli levegőt mohaillat tölti meg, a távolban pedig szentjánosbogarak táncolnak.

A szélesre tárt, duplaszárnyas bejárati ajtóból halványsárga fények és gyöngyöző kacajok áramlanak az udvar felé.

– A feleségemnek építtettem – mondja James, zsebkendőjével az épület felé legyintve.

Csak most jut eszembe, hogy megözvegyült. – Részvétem.

– Már régebben történt, de azért köszönöm. Most már csak ketten maradtunk a kislányommal.

Közben egy Bentley áll meg az íves behajtón. Egy fiatal inas már pattan is a kocsikulcsért, amit egy élete munkájával se kereshetne meg. Egy másik kiöltözött, idős házaspár felsétál a lépcsőn.

A verandán egy fiatal nő üdvözli őket. Széles mosolya a teljes előteret beragyogja. Halvány rózsaszín ruhafodrait lágyan lengeti a nyári szellő. Kedves szavai, meleg ölelése még ebben a képmutató világban is őszintének tűnnek.

Még tíz méterről is jól látom, hogy mindenkit megnyer magának.

Kíváncsi lennék, milyen érzés lehet a gyengéd, ölelő karjai között vagy a halvány bőrű, karcsú testén a fellibbenő ruha alatt. Legszívesebben széttépném, ruhástul, szőröstül-bőröstül.

Az idős pár bemegy a házba a fiatal hölggyel együtt. Csak most jut eszembe, hogy eddig nem is vettem levegőt.

Ahogy oldalra pillantok, látom, ahogy James arcára kiül a büszkeség. Uramatyám, ez az ő gyereke?! Nyilván infarktust kapna, ha megtudná, legszívesebben mit művelnék a kislányával.

– Ez a diplomaosztó partija – mondja dicsekedve.

Ezek szerint már tizennyolc. Akkor mehet minden legálisan. Lehet, hogy szégyellenem kellene a szexuális fantáziáimat, de a szégyenérzet már hosszú évekkel ezelőtt kihalt belőlem. – Majd mondd meg neki, hogy gratulálok.

– Persze, átadom – hazudja széles mosollyal, mert ha rajta múlik, a lánya azt sem fogja tudni, hogy itt jártam. Sőt, nem is fog hallani rólam. – Menjünk be! Akad egy jó brandy az irodámban. – Rendben. – Amit meg kell beszélnünk, az úgyis jobb, ha négy fal között marad.

Nem akarnám elrontani a mulatságot holmi mocskos pénzügyekkel. Nyilván nem hallaná szívesen a kis Ms. James az ünneplés során, hogy az apját lehazugozom. Biztos jól tanult a méregdrága magániskolában, rakott szoknyában, zöld kardigánban, haja hullámos lófarokban.

Legalábbis így él az emlékezetemben.

James legalább a brandyről nem hazudott. Lehetett vagy ezer dollár egy üveg, az illatán érzem a cseresznyés jegyeket. Egy korty után már inkább kétezerre taksálom az árát. Meg kell hagyni, rég ittam ilyen jót, bár James jobban tette volna, ha prémium piák helyett inkább az adósságai törlesztésére költi a pénzét.

Egy sakktábla mellett foglal helyet. Kíváncsi lennék, szokott-e játszani. A szettet nem lepi be a por, bár egy jó házvezetőnő mindent meg tud oldani. Kézbe veszem az egyik gyalogot, és végigsimítom a szélét. A bézs fafigura tökéletesen sima, gondosan megmunkált darab.

James nyugtalanul követi a mozdulatomat. Szerintem tudja, hogy láttam az iratait, ezért sajnos kénytelen lesz azt tenni, amit én mondok. Legalábbis ezzel a sakktáblával.

Hogy a lányát hogyan szerzem meg, az már nagyobb fejtörést kíván.

Leülök a sakktábla világos oldala elé. Kényelmesen elhelyezkedem.

– Átnéztem a könyvelést – térek a tárgyra, kertelés nélkül. Elegem van az aranymázas képmutatásból. – Apám könyvelését. Elég hiányosnak tűnik, több oldal is hiányzik.

James, úgy tűnik, megkönnyebbül, ezért visszateszem a gyalogot a táblára, de a kezdő pozíció helyett két mezővel előrébb, nyílt nyitásba. Remélem, ebből érteni fogja, hogy játszani fogunk.

Mégpedig azért, hogy én győzzek.

Sötét szemével gyanúsan méregetni kezd. – A tárgyalásaink eredményét sosem rögzítettük írásban, csak megegyeztünk, ahogy úriemberek között szokás.

Egyszer láttam, ahogy apám egy prosti hátára vizelt, amiért a nő túl hangosan kiabált, miközben az egyik kuncsaft korbáccsal ütötte, szóval az úriember kifejezést enyhe túlzásnak érzem. – De a számokat még nem adtam össze.

– Nos, ahogy említettem, szóbeli szerződést kötöttünk, így nem tudom, hogy apád miket írt a könyvelésbe, de biztosíthatlak, hogy mindketten a legnagyobb tisztességgel jártunk el – hadarja idegesen.

– Persze, hogy nincs írásos nyoma, hiszen hús-vér emberekkel és fegyverekkel kereskedtetek.

James nyilván érzékeli a megvető hangnemet, bár tudom, én sem vagyok különb. Mintagyerek módjára átvettem apámtól a családi vállalkozást, és éppolyan szörnyeteggé váltam, mint ő. De én legalább nem játszom meg magam, és nem mosolygok teli pofával a sajtósok kamerájába, mint egy mintapolgár.

James arca elsötétül, mivel a lányával egyidős nőket adott el minden lelkiismeret-furdalás nélkül. – Bármit is mondott apád, én sosem csaptam be! Még az eltűnése után sem.

– Érdekes, hogy egyből azt feltételezed, hogy apám bármi említést is tett rólad. Az eltűnése idején nagy volt rajta a nyomás. – Többek között a késem a torkán és a térdem a hátán.

Sok bűnt elkövettem az életem során, de apám megölése volt az első gyilkosságom. Mentségemre legyen mondva, megmentettem vele egy nő életét, bár így se vagyok rá büszke. Apám már réges-rég rászolgált a halálra, ami nekem is jól jött, mert átvettem tőle a teljes üzletet.

James elvörösödve felhörög. – Ez kemény meló, gondolom, ezzel te is tisztában vagy. Tegyük fel, hogy megbízom benned, de akkor is védenem kell a saját érdekeimet.

– Érdekes, hogy a csalók a legparanoiásabbak. Ők félnek a leginkább, hogy becsapják őket.

James ültéből hirtelen felpattan. – Hogy mersz azzal vádolni, hogy megloptam az apád?

Ráérősen felé sétálok, miközben megigazítom a zakómat. Kezdem megszeretni ezt a pingvinjelmezt. A bársonyos brandy is ízlik a nyelvem hegyén, mint ahogy a csinos kislány is, akit odakint láttam. A világ összes pénze sem számít, ha nincs mit megvásárolni. A kocsik, drogok és a nők már nem érdekelnek. Most csak egy dolog keltette fel az érdeklődésem: James egyetlen tulajdona.

– Hogy megloptad? – ízlelgetem a szavakat. – Hát mondtam én ilyet? Miért, talán csináltál valami rosszat?

James fenyegetőn előrelép. Nem mintha berezelnék a fizikumától. Már feleennyi idős koromban is kétszer erősebb és dühödtebb ügyfelekkel is könnyedén elbántam. – Ide figyelj! – Kezdi acsarkodva. – Hogy mersz ideállítani és vádaskodni, a saját házamban? Mifelénk nem így szokás üzletelni! Ha próbára akarsz tenni, csak tessék, rengeteg barátom van a városban!

– Az ember úgy is szerezhet barátokat, hogy megvásárolja őket.

– Te semmit se tudsz rólam, fiam!

Fiam… Ezt nyilván sértésnek szánta, de engem inkább szórakoztat. Régen volt már, amikor utoljára ifjúnak és ártatlannak éreztem magam. Sőt, valójában soha nem is volt ilyen. Harminc év már épp elég volt ahhoz, hogy a város összes mocskát lássam, nem is egyszer.

– Nyugi, öreg! Nem érdekel, mit kavartál az apámmal, velem tiszta lappal indulhatsz.

Püffedt arcára hol harag ül ki, hol megkönnyebbülés. Nyilván szívesebben maradna dühös, ha másért nem, az öregember beszólásomért, csak nem teheti meg. Túl sokkal tartozik, így inkább alázatosan elfogadja az ölébe hullajtott ajánlatot.

– Persze, nos, örülök, hogy egyetértünk. Akkor nyélbe is üthetjük a következő szállítmányt.

– Alig várom, hogy közös üzletbe fogjunk! – nevetek rá keményebben a kelleténél.

Nem fogok eltűrni semmiféle alattomos szarakodást. Tulajdonképpen az volt a mai röpke látogatásom célja, hogy ezt tudtára adjam, bár látom a kapzsi tekintetén, hogy nem vette a lapot. Kész csoda, hogy még most is életben van. Csak le kell fizetni a megfelelő embereket. Ezt a leckét már én is megtanultam.

Jobb, ha Jamest szemmel tartom. Több alkalmat nem szolgáltatok neki, hogy meglopjon. Ez lesz az utolsó üzlet, és befejeztük. Mármint a rózsaszín ruhás, mosolygós kislányán kívül. Egy istennő, egész Tanglewood a lábai előtt hever. Legszívesebben bevonszolnám a barlangomba, és addig kefélném, amíg sikítva nem könyörög, hogy hagyjam abba. Itt most mindenki a fényes jövőjét ünnepli. Én is ugyanezt kívánom neki. Feltéve, ha minden éjjel magammal vihetem.

– Nincs harag – szól nyersen, miközben igyekszik szigorú képet vágni. – Már alig várom, hogy közös üzletbe fogjunk.

A nyomorultnak még fogalma sincs arról, hogy ezzel is én járok majd jól.

Jamesnek kevés barátja van, azokat is javarészt megvásárolta. Használhatnám szövetségesként. De az sose törné meg. A lányát pedig végképp nem.

Tizennyolc éves. Még túl fiatal és ártatlan. Az a fajta, amilyen én sosem voltam.

Tudom, jobban ellenne valami gazdag kölyökkel, aki fizeti a plasztikai műtéteit, miközben a bébiszittert kefélgeti. James lánya ilyen életre született.

Nem arra, hogy velem legyen.

Miközben pörög az agyam, újra végigsimítom a gyalog csipkés szélét, majd kisétálok a szobából. A hallt plüss-szőnyegek borítják az antik vázák alatt. Ezek szerint ezt szeretik azok a lányok, akik magániskolákba járnak. Ha egy férfi hülyeségeket vesz, nevetségesen drágán, azt biztos, hogy egy nőért teszi.

Vajon a kis Ms. James is ilyen házról álmodik?

Most csakis rajta jár az eszem.

Amint megfordulok, épp előttem áll. Tágra nyílt őzikeszemekkel bámul rám. A lépcső tetején meginog, gyorsan elkapom a karját. Előbb én is megrémülök, aztán megkönnyebbülök. Miközben érzem a hamvas bőrét a kezeim között, tudom, hogy kék foltokat fognak hagyni az ujjaim. Ráadásul kurva jó eperillata van.

Legszívesebben a falhoz csapnám, és a fülébe suttognék, pont, mint azok a férfiak, akik csinos lányokat esznek késsel-villával, vacsorára.

Csakhogy az apja itt ül, néhány lépéssel a hátam mögött, a dolgozószobájában. Odalent pedig egy seregnyi ember, akiknek csillognak az ékszereik a csillár fényében. Ez most nem a legmegfelelőbb hely.

De abban a másodpercben, hogy belenézek a nagy, kerek szemébe, és rápillantok a rózsaszín ajkaira, tudom, hogy egyszer eljön még az én időm. Tudom, amint megérintem, nem fogom tudni elengedni őt. Onnantól fogva az enyém marad, leszarom, mennyi antik vázát kell hozzá beszereznem.

Érte akár az egész várost megvásárolom.

A lépcsőforduló felé fordítom, nehogy leessen a lépcsőn. Néhányan aggódva ránk pillantanak. Még ebben a rohadt frakkban sem illek közéjük. Túl veszélyes vagyok, és túl távolságtartó. A jelen lévő férfiak fele egyébként a vevőm. Nincsenek olyan nagy biztonságban, mint gondolják. A jelenlévők másik fele pedig csak reméli, hogy egyszer üzletelhet velem.

Már nincs sok híja annak, hogy az egész várost zsebre tegyem. Amibe természetesen az itt jelen lévők is beletartoznak. Nyakak, csuklók, ragyogó műmosolyok… egyszer mind az enyém lesz majd.

Első fejezet

Pandora volt az első halandó nő, akit az istenek megteremtettek. Zeusz parancsára öltött alakot a földből, büntetésképp, amiért Prométheusz ellopta a tüzet.

A kíváncsisága okozta vesztét, amit előre megjövendöltek.

Miközben a kezem a billentyűzeten pihentetem, újraolvasom a szavakat. Most, hogy újra iskolába járok, úgy érzem magam, mintha hosszú idő után először vennék egy mély levegőt, a vízből kiemelkedve. Egyelőre két tárgyat vettem fel, az egyik „A nemiség a klasszikus görög irodalomban”. Az első beadandót holnapra kell összeütnöm.

A nő nemcsak büntetett személyként jelenik meg, hanem maga a büntetés is egyben, hiszen a megtorlás olyan dolgokért jár, amiknek ő maga nem volt részese. A görög irodalomban központi elemként jelenik meg a nők ok nélküli hibáztatása.

A másik tárgy, amit felvettem, az erkölcs szubjektivitása, individualizmusa és krízise. Elsőre erős kontrasztnak tűnhet a tradíciók és szokások eltűnésének tanulmányozása az ókori civilizáció mellett, de ki testesítené meg plasztikusabban a nihilista véletlenszerűséget a görög isteneknél?

Ösztönösen cselekedtek; lényeket teremtettek, aztán elpusztították őket. Pusztán szeszélyeik alapján osztogatták a jutalmakat és a büntetéseket. A modern istenekkel ellentétben az erkölcsi érzék ajándékának teljes hiánya, bosszúállás és kegyetlenség jellemezte őket. Csakis azért ajándékoztak az emberiségnek egy gyönyörű nőt, hogy elítéljék őket az asszony kíváncsiságáért.

Már tíz óra elmúlt, de Gabriel még mindig nem ért haza. Az ablakhoz sétálok. A telihold megvilágítja a bokrokból szabott labirintust, a mögötte sorakozó magas fákkal. Lehet, hogy Jonathan Scott ott bujkál a sűrűjében. Végül is bárhol felbukkanhat. Majd leragad a szemem, de túlságosan rettegek ahhoz, hogy elaludjak.

Hirtelen megszólal a telefonom. A vidám dallamok halálra rémítenek.

Mondd, hogy épp vadul szexelsz valahol…

Szerencsére csak Harper az. Most megmenekültem a rémálmoktól.

Amióta itt ragadtam, ő az egyetlen kapocs a külvilághoz. Lehuppanok a hatalmas ágyra, ami puha, de Gabriel nélkül jéghideg. A házban is nagyon egyedül érzem magam.

A házi dolgozat legalább eltereli a figyelmem a tényről, hogy ki se tehetem a lábam. A tűzeset és a hátborzongató festmény után már tisztán látom, hogy a falakon kívül komoly veszélyek leselkedhetnek rám. Bárcsak kimehetnék legalább a kávézóig, vagy sétálhatnék egyet a parkban! Vajon meddig vagyok még veszélyben? És mennyire komoly ez az egész?

Valahogy még mindig az az érzésem, hogy Gabriel nem mondott el mindent.

Ha vadul szexelnék, nyilván nem lógnék a telefonomon – válaszolom neki.

Hé, ne hazudj, én is mindent átélek veled.

Micsoda szerencse! – nevetek kínomban. – Gabriel menő házában ragadtam.

De legalább van körülötted egy szexi pasi, aki minden éjjel a szolgálatodra siet.

Érzem, hogy ég az arcom. Gabriel pont ezt teszi, hiszen a legtöbb időt az ágyában töltjük. Még többet is a kelleténél. Bár minden egyes nap, még pirkadat előtt magamra hagy, ezért az egész olyan, mint egy álom, amit csakis azért építek fel magamnak, hogy enyhítsem a börtönébe zárt magányt.

És nálad? Mi a helyzet a pasikkal?

Ne is kérdezd! Dög unalom.

Nem értem, hogyhogy nem akad senkije, amikor két egyetem is van a közelben, elérhető távolságban. Arrafelé minden éjjel buli van. Hol zajos és fergeteges, hol exkluzív magánparti, de Harper mindegyikre elmegy.

Így csak egy teljes sor kérdőjelet küldök neki, semmi mást.

Hosszú ideig nem érkezik válasz; olykor elhalványulnak a párbeszédeink, aztán másnap ott folytatjuk, ahol abbahagytuk. Gyakran elképzelem, ahogy a koleszszobában ücsörög, a kisasztala mellett, felette a világháborús Rosie, a szegecselőmunkás We can do it! poszterével. Biztos pizsama van rajta – feltéve, ha nem buliba készül –, pulóverrel, akárcsak a többi lányon az emeleten. A koliban nem hordanak csipkés kombinét, ami nekem esténként valahogy mindig előkerül a fiókomból.

Gabriel imádja ezeket a holmikat letépni rólam. Szó szerint el is szakítja őket, csupasz kézzel. Ilyenkor a lelkemben érzem a vadságát, mintha a testem is szaténból lenne, és engem is darabokra tépne.

Azt hiszem, kezdem megszokni a kíméletlenségét.

A telefonomra újabb csipogó hangjelzés érkezik.

Túl fiatalok – panaszkodik Harper –, még így is, hogy végzősök. Nem értem, mi van velem…

Legszívesebben megmondanám neki, hogy biztos szerelmes a mostohabátyjába. Vagy ennyire gyűlöli. Mostanra már magam is megtapasztaltam, milyen keskeny a kettő közötti határ. Egyszerűen felemészt, és más férfinek nem marad hely. Fiúknak meg különösen nem. Ezek szerint felnőttél – írom neki végül.

Igazad van. Itt az ideje, hogy sugar daddyt keressek magamnak.

Ezen hangosan felnevetek. Harper a jóistennél is gazdagabb, hála a tőzsdés apjának és az anyjának, aki még további brókerszerű fazonokat fogyasztott el. A mostohabátyja, Christopher is mindent megtesz, hogy Harper vagyona nehogy megcsappanjon.

Küldök neki egy padlizsán- és egy aranyzsák-emojit, amire vízcseppekkel, egy rózsaszín nyíllal és egy bírói kalapáccsal válaszol. Félek rákérdezni, mire is gondol, ezért tovább folytatom az értelmetlen ikonok küldözgetését. Nem rossz elfoglaltság, tekintve, hogy tök egyedül vagyok. Mrs. B. süt vagy takarít valahol, az őrök is kint ácsorognak, de soha nem futok össze egyikkel sem.

Egész álló nap egyedül vagyok. Az este nagy részét is magányosan töltöm, amíg Gabriel haza nem ér.

Jó éjszakát! – búcsúzik Harper. – Ne hagyd, hogy összecsípjenek a csótányok, kivéve, ha az egyiket nem Gabrielnek hívják!

Fintorogva félreteszem a telefont, és néhány másodpercre lehunyom a szemem. Még ha be is vagyok zárva, ez azért, meg kell hagyni, gyönyörű hely, kész luxusbörtön. Olyan, mint egy régi francia kastély, a legmodernebb kényelemmel ellátva. Anyám titkos átjárókkal és rejtett borzalmakkal bélelt házához képest Gabriel kastélyát a legkorszerűbb biztonságtechnika őrzi.

A bejárat, az ajtók és az ablakok mind be vannak kamerázva. Ezért is tudhatta meg Gabriel nyomban, amikor Justin felmászott hozzám az ablakhoz. Most Gabriel emberi erőforrást is hozzátett, ahogy ő nevezte. Az épület környékét fegyveres őrök vigyázzák. Túlzásnak tűnne, ha nem tudnám pontosan, első kézből, hogy Jonathan Scott mi mindenre képes.

Bízom Gabrielben. Ide most senki sem tud bejutni.

Persze a rémálmaim ettől még nem szűntek meg.

A bőröm lángnyelvek nyaldossák, miközben körülölel a füst, nagyon csípi a szemem, anyám pedig messziről kiabál: Avery, maradj ott! Maradj bent!

De képtelen vagyok ott maradni, levegőt is alig kapok. A kilincs megégeti a kezem, ezért elkapom a karom.

– Nézd, a kis Avery James, hogy megnőtt! – hallom magam mögött Gabriel hangját, de amint megpördülök, senki sincs ott. Csak tűz és füst vesz körül. Hátratántorodom, de hiába ütöm az ajtót, sehogyan se jutok ki.

Ilyenkor mindig egy nagy sikolyra ébredek.

Második fejezet

Hirtelen vakító fényre ébredek. A kislámpa az éjjeliszekrényen valahogy abnormálisan erős. A szívem olyan hevesen ver, mintha ágyban fekvés helyett rohantam volna valahol. Ezek szerint elaludtam.

A telefonom kijelzője felvillan. Pont éjfél van.

A legutolsó hang annyira élethű volt, hogy úgy érzem, mintha most is lenne valaki a szobában. Nem ez az első alkalom, hogy hangokat hallok a falak mögül, viszont most először tűnik úgy, hogy Gabriel hangja. Nézd, a kis Avery James, hogy megnőtt!

Újra és újra ezt hallom. Nem tudom, hogy valós emlék volt-e, vagy csak egy álom.

Inkább úgy veszem, hogy csak álmodtam az egészet.

Nem bolondulhatok meg, és nem élhetek kételyek között, mint anyám. Nem adom át magam a sötét víznek, ami a tudatom partját mossa, mert félek, hogy egyszer belefulladok.

A szoba egyébként olyan, mint volt. Kellemes, halvány fény járja át, míg a laptopom képernyője sötét, kikapcsolva hagytam. Az ágytakaró, amin aludtam, alig gyűrődött össze. Üres, mert Gabriel nincs itt. Legszívesebben írnék neki, de valami visszahúz az ablakhoz.

Ekkor meglátom, ahogy ott áll a márványverandán. Leveszi a zakóját, feltűri az ingujját. A szél finoman belefúj a hajába, ami félig eltakarja az arcát.

Csak félúton a lépcsőn eszmélek rá, hogy nincs rajtam elég ruha ahhoz, hogy kimenjek. A rózsaszín hálóingem épphogy combközépig ér, és a csipkés dekoltázsom is elég merész. Gabriel jelenléte mágnesként vonz az erkélyre. Az egész napos egyedüllét után társaságra vágyom. Gabriel ma valahogy más. A testtartása és a mozdulatai azt súgják, mindenképp szüksége van rám.

Ahogy kilépek, nem fordul felém, bár tudom, hogy hallotta, mert rendkívüli hallása van. Olyanok az érzékszervei, mint a legjobb vadásznak a vadon mélyén, vagy egy katonának a harcmezőn. Végül is kész csatatér volt, ahol felnőtt; a bordélyházban már kiskorúként is verekednie kellett. Tanglewood utcái rengeteg vért láttak már. Lehet, hogy ma is hasonló történt, ezért ez a baljós és feszült vibrálás.

Megsimogatom a hátát. Az izmain érzem, hogy éppolyan feszült, mint amikor a rémálmomból felriadtam. De az legalább csak egy álom volt.

– Mi történt? – kérdezem halkan, miközben a hátára simítom az arcom.

– Semmi, amin aggódnod kellene.

Egy sóhaj a torkomon ragad. Tudom, hogy Gabriel csak óvni akar, de mégis, milyen áron? – Tudod, hogy nem akadok ki, ha elmondod, mi történt. Legalább jobban alszom.

Hirtelen megfordul és elkapja a kezem. – Már megint rosszat álmodtál?

Volt már, hogy felébredt arra, hogy hánykolódom az ágyban vagy hangosan zokogok. Aztán inkább felébreszt, mert ő is megijed. Ilyenkor úgy érzem magam, mint egy gyenge, törékeny hercegnő. Ő legalábbis így bánik velem.

Megrántom a vállam, és mellé lépek a hűvös kövön. Inkább legyenek rémálmaim, mint hogy hallucináljak. Anyámat is ez kergette a halálba.

Mellkasával melegíti a hátam az egyre hűvösebb levegőn.

Arcát a hajamba fúrja, és vesz néhány mély levegőt. – Mindig van valami balhé.

– De most valahogy más vagy. Feszültebbnek tűnsz.

– Mert itt vagy – suttogja halkan.

– Nem tudom, miért érdeklem ennyire Jonathan Scottot.

– Neki nem kellenek okok. Scott az a fajta ember, aki olykor kimászik a barlangjából, csak hogy elkapjon egy tiszta lelkűt, aki lehetőleg gazdag, csak azért, hogy bebizonyítsa, hogy megteheti. És te a múltaddal…

– Az anyám… – gondolkodom hangosan, miközben végigfut rajtam a hideg.

Már elolvastam a napló végét, amelyben anyám kifejti, hogy Jonathan micsoda elmebajos játékot űzött vele. Azon a bizonyos éjjelen akart beszélni vele, nem pedig elszökni, ahogy azt apám feltételezte.

– Lehet, hogy édesanyád valóban fontos volt neki – szól Gabriel elrévedve. – Az effajta férfi mindig tönkreteszi azt, aki a legfontosabb neki. Akárcsak én.

– Te nem vagy ilyen. Te vigyázol rám – suttogom lélegzet-visszafojtva, mire megszorítja a karomat.

– Az védelmezés, ha a virágot a sötétben tartjuk, fény és víz nélkül? És szó nélkül nézzük, ahogy elhervad? Ezt senki más nem tudná végignézni.

– Te most valójában ezt teszed?

– Így legalább senki sem vehet el.

Próbálok megfordulni, hogy a szemébe nézzek, de nem enged el. Így csak a tökéletesre nyírt bokrokat bámulom a sötét éjszakában. – Én nem hervadozom.

– De nem vagy boldog, kicsi szűz. Bezártalak egy elefántcsonttoronyba.

– Akkor engedj szabadon. Hadd jöjjek néha veled! Melletted biztonságban vagyok.

Kicsit vár a válasszal, ami bizakodással tölt el. – Jonathan Scott jelent egyedül veszélyt. Sötét kapcsolatai vannak. Külföldiekkel is összeköttetésben áll. Bár az évek alatt csökkent a hatalma, így egy ideig meghúzta magát és a háttérben maradt.

– És most mit akar? – kérdezem félve.

– Újra irányítani akarja a várost.

Összeszorul a torkom, miközben felé fordulok. – Justin hátat fordított az apjának. Azt mondta, jelenleg olyasvalakinek dolgozik, aki meg akarja veretni, és nagyon vagyonos.

– Talán titkokat kotyogott ki?

– Értem tette! – magyarázom meggyőzően. – Csak hogy új életet kezdhessünk. Figyelmeztetnem kellett volna.

A légkör hirtelen megváltozik körülöttünk. Veszélyérzetem támad. – Nem, kicsi szűz. Bármibe is keveredett, azt neki kell megoldania. Vagy megértette, hogy mit kell tennie, vagy túl hülye ahhoz, hogy segítsen.

Elfordítom a fejem, és kibámulok a sötétségbe. Nincs értelme vitába szállni, mert bármit is mondanék, Gabriel csak arra lyukadna ki, hogy még mindig szeretem Justint, ami valahol igaz is, csak nem szerelemből. Már nem akarok hozzámenni feleségül, de azért még érdekel, hogy mi történik vele.

Gabriel elkapja az államat, és felemeli a fejem. – Hiányzik Justin?

– Csak nem akarom, hogy még valakinek baja essen. – Scott már elvette tőlem az anyámat. Aztán anyám házát is, de úgy tűnik, a tűz még mindig nem aludt ki; feléget mindent, ami az újtába kerül.

Csak idő kérdése, és engem is elér.

– Nagyon sok ember fog még megsérülni – mondja Gabriel gyengéden. – A háború már csak ilyen.

Biztos kiül az arcomra a rémület, mert hüvelykujjával cirógatni kezdi az arcom. – A lényeg, hogy mi győzzünk. Akkor végre kijuthatsz innen.

Nem tudom, ez megtörténik-e valaha egyáltalán. Az effajta háborúknak sosincs végük.

Mintha csak egy ököl szorongatná, hirtelen összeszorul a szívem.

Tudom, rossz ómen, hogy Gabriel elzárt a külvilágtól, de boldog vagyok attól, hogy legalább van valaki, aki ennyire odafigyel rám. Rettegek, hogy szükségem van arra a védelemre, amit anyám nem kapott meg. A halála éjjelén hagyta el Jonathan Scottot, pedig biztos tisztában volt vele, hogy az az ember mire képes. Kíváncsi lennék, hogy félt-e tőle.

Vajon gondolt-e arra, hogy bánthatja őt?

A vak bizalom csakis szerelemből eredhetett. Remélem, én nem követem el ezt a végzetes hibát. Bár engem Jonathan Scott nem fog bántani. Inkább az a férfi teheti meg, aki itt fogva tart.

– Mondd, Gabriel, mi történne, ha most csak úgy kisétálnék az ajtón?

– Próbáld ki! – szól kedves hangon, mégis fenyegetésnek tűnik.

– Most gyakorlatilag a foglyod vagyok?

– Ha bármit is kérsz, csak szólj. Minden vágyad teljesítem. Bármit megszerzek neked.

Ez gyakorlatilag igent jelent, ami cseppet sem nyugtat meg.

Az viszont kecsegtető, hogy legalább addig lesi az óhajaimat, amíg itt vagyok. Vajon melyik nő ne kívánná magának ezt a földi paradicsomot? És vajon ki maradna?

Lehet, hogy anyámmal közösen osztozunk ezen az átkon – hogy a szárnyainkat folyamatosan az aranykalitka rácsaiba verjük, miközben minden igyekezetünkkel szabadulni akarunk. Pedig az igazi veszély akkor leselkedik ránk, amikor megtaláljuk a kiutat.