Csodálatos szüleim,

Fadlou és Alison Shehadi emlékére,

akik nagyon büszkék lettek volna rám.

1.

1967. január 20., péntek

Ma kaptam egy szuper jó és egy szörnyű hírt. A szuper jó hír, hogy megkaptam Sarah Brown szerepét a tavaszi musicalben, a Macsók és macákban! Enyém a főszerep, pedig még csak másodikos vagyok! Deedee Cutler nagyon szemét volt: azt mondta, azért esett rám a választás, mert én vagyok Mr. McGregor kedvence. Azt feleltem, hogy a zöld csúnya szín, és rosszul áll neki. Ez feldühítette, de nem érdekel, ez az igazság.

Annyira boldog lettem volna, hogy egész nap a felhők között repkedek, de aztán történt egy szörnyűség is, ami tönkretette az ünneplésemet. Nannek megjött a menzesze. Rajtam kívül már csak ő maradt az egész osztályban. Amikor elmondta, hazudtam, és azt mondtam, hogy nekem már régen megjött, csak nem akartam megbántani. Nem bírom elviselni, hogy én vagyok az utolsó. Az utolsó az egész iskolában. Valószínűleg az egész államban. Sírva írom le mindezt. Anya úgy tesz, mintha nem lenne nagy ügy, de ő mindent így kezel. Christina állandóan ijesztget: azt mondja, orvoshoz kell mennem, mert tizenhat évesen már rég menstruálnom kellene. Talán neki is hazudnom kell, hogy elhallgattassam. Mivel azonban közös a fürdőszobánk, nagyon ügyesen kellene színlelnem.

Most még jobban sírok. Remélem, egyszer elolvasom ezt, és csak nevetek rajta, milyen buta voltam, hogy azt hittem, valami baj van velem.

Azt hiszem, valami baj van velem.

Rosalind letépte a ragasztószalagot a következő kartondobozról. Mintha vagy száz dobozt hoztak volna le apja és mostohaanyja padlásáról. Ezúttal valami különlegeset remélt, anyja egyik mesés ruháját egy hollywoodi premierről vagy díjátadóról, új családi képeket, leveleket, naplókat vagy talán elfeledett ékszereket. Bármit, csak ne kelljen még több papírt átnéznie: tanulmányi és jogi iratokat, pénzügyi papírokat.

Rosalind és a testvérei, Olivia és Eve, minden tárgyat, minden dossziét, minden borítékot átkutattak minden egyes dobozban, amelyet ideszállítottak Maine-be a kaliforniai házból, ahol felnőttek. Anyjuk a halála előtti években – a legrosszabb időszakban – elrejtette azokat a dolgokat, amelyeket nagy becsben tartott, mert meg volt győződve arról, hogy valaki megpróbálja ellopni. Ezüst hajkefe egy rakás főzőedény között. Gyémánt nyaklánc egy papír zsebkendős doboz alján. Anyjuk egyik híres kollégájának dedikált képe egy útikönyv lapjai között. Amikor apjuk abbahagyta a tanítást, és átköltözött az ország másik felébe, ebbe a szerény, Cape Cod stílusú házba Maine partjánál – amely korábban a család nyaralója volt –, a hatalmas, mediterrán stílusú, Beverly Hills-i villa minden holmiját át kellett válogatni, hogy el lehessen adni, vagy ki lehessen dobni. Most, hogy apjuk agyvérzést kapott, és Laurennel a Blue Hill-i nyugdíjasotthonba költöztek, a három nővér újra nekilátott, hogy tüzetesen átvizsgáljanak minden olyan dobozt, amelyet tíz évvel korábban nem néztek át.

Rosalind felemelte a kartondoboz tetejét, óvatosan belekémlelt, és elfintorodott. Dossziék sorakoztak benne, mind szépen felcímkézve, apjuk precíz kézírásával. Ujjait végighúzta a fülükön, és ismerős szomorúság tört rá, amikor rájött, mit tartalmaznak: Jillian Croft filmes- és reklámszerződéseit. Többtucatnyi volt belőlük, és időrendbe voltak rendezve 1970-től – anyjuk ekkor kapta első filmszerepét egy Steve McQueen-filmben, amelyben a főszereplő rendelését felvevő pincérnőt alakította – egészen 2001-ig, a halála évéig, amikor egy másodosztályú filmben kapott egy apró szerepet, illetve egy L’Oréal-reklámban tűnt fel.

Rosalind lemondóan átnézett minden mappát, átlapozta a papírokat, megrázta a kapcsos oldalakat, azt remélve, hogy valami elfeledett és mesés dolog esik ki belőlük, amely felvidítja.

Semmi.

– Mit csináljunk anya szerződéseivel? – kérdezte testvéreitől, és fogadni mert volna, hogy teljesen ellentétes véleményen lesznek.

– Dobd ki!

– Őrizzük meg!

Miután egy hetet töltött Oliviával és Eve-vel, kezdte kiismerni őket.

– Ha nektek nem kellenek, hagyjátok meg nekem! – mondta Olivia. – Szeretném elolvasni, hogy lássam, hogyan változtak a show-business-szerződések.

– Tessék! – Rosalind felállt, és átcipelte a dobozt Oliviához, kerülve Eve tekintetét, mert tudta, hogy húgának az jár a fejében, Olivia tévés főzőműsorának szerződései nem sokban hasonlítanak azokhoz, amelyeket anyjuk a nemzetközi kasszasikerekben játszott főszerepeihez kötött.

Felkapott egy másik dobozt a még mindig óriási halomból. Felvágta, feltépte, kinyitotta. Gyorsan végigtapogatta a selyempapírba csomagolt tartalmát. Ha! Elmosolyodott, amikor egy műanyag váll bújt elő a fehér csomagolásból. Ez már jobban tetszett neki. A Heart Family babái, sokáig dédelgetett játékai és társai.

Rosalind lelkesen kicsomagolta őket. Először az anya baba került elő kikeményített, rózsaszín ruhájában, szőke, feltupírozott hajával, amely a sokéves stressztől begöndörödött. A bőre még mindig hibátlan volt, kivéve egy piros csíkot a jobb vádliján. Műtét? Vagy belefutott egy tollba? Aztán az apa baba következett: elegáns, fehér galléros kék inget, piros nyakkendőt és menő fehér nadrágtartót viselt. Sikkes volt, és kisimult, egy folt sem esett rajta. A férfiaknak annyival könnyebb az életük!

– Nézzétek! – Felemelte a boldog párt. Míg gyerekkorukban Eve és Olivia Kennel, Barbie-val és menő barátaikkal szörfözött és vitorlázott, addig Rosalind ragaszkodott a hagyományos Heart babákhoz. Az apa baba minden reggel munkába indult szögletes Volkswagen Cabriolet-jával. Az anya baba otthon gondozta az imádnivaló kis ikreket, egy kisfiút és egy kislányt. – Dögös háziasszony és jóképű férje, akik ennyi év után még mindig együtt vannak.

Eve felnézett, szőke lófarka a szakadt póló által szabadon hagyott vállára omlott.

– Ó, te jó ég! Emlékszem ezekre. Annyira giccses. Állandóan velük játszottál.

– Elég megszállott voltál. – Olivia ásított, és lenyűgözően izmos karját a feje fölé nyújtotta. – Mindig is azt hittem, hogy mostanra már férjnél leszel, és tíz gyereked lesz.

– Igen, miért nem így van? – kérdezte Eve.

– Vicceltek? Melyik fickó tudja hozni ezt a szintet? – Rosalind nyomatékosan megrázta Heart apa babát. – Fehér nadrágtartó! Mikor láttál utoljára ilyet? Túl magasra tette a lécet.

– Don tökéletes volt. – Olivia szomorúan megrázta a fejét. – Vehettél volna neki egy nadrágtartót.

– Ő a nadrágtartótól sem lett volna tökösebb.

Eve nevetésben tört ki. Olivia kinyitotta a száját, hogy mondjon valamit, de aztán ő is elnevette magát.

– Borzasztó vagy.

– Köszönöm. – Rosalind elvigyorodott, remélve, hogy ejtik a témát. Testvérei jót akartak, de általában az idegeire mentek vele. Folytatta a munkát, és megtalálta a Heart ikreket, akik még mindig kényelmesen pihentek rózsaszín kerekű, kék-fehér iker babakocsijukban. Ők is jó bőrben voltak: semmit sem öregedtek.

– Nézzétek, mit találtam! – Olivia felemelt egy újságkivágást. – Egy cikk a People 1981. áprilisi számából, a címe: Imáink meghallgattattak. Ezt hallgassátok! „Hétévnyi szívszorító küzdelem után az elbűvölő Jillian Croftnak és jóképű színésztanár férjének, Daniel Braddocknak március harmincadikán végre megszületett első gyermeke, Olivia Claudette Braddock.” – Olivia büszkén a mellkasához szorította a papírt. – El sem hiszem, hogy ezt még sosem láttam.

– Nem láttad? Anya nekem megmutatta az enyémet. – Rosalind elakadt a dobozában: nem találta a Heart család többi mesés tartozékát.

– Az enyém a babakönyvemben van. – Eve rangidős nővérére pillantott. – Nem tudtam, hogy hét évbe telt, mire megfogantál, Olivia. Rosalind és én viszonylag gyorsan jöttünk utánad. Négy év, aztán öt. Gondolom, te indítottad be a folyamatot.

Olivia lebiggyesztette tökéletesen kontúrozott ajkát.

– Nekem miért nem mutatták meg soha?

– Ki tudja? Nézd csak! – Eve felemelt egy műanyag tokos névtáblákkal teli táskát. – Ez vagy két tucat „Üdv, Daniel Braddock vagyok” feliratú tábla, valószínűleg az összes konferenciáról, amelyen valaha részt vett. Vajon miért tartotta meg ezeket?

Rosalind ártatlanul pislogott.

– Nehogy elfelejtse a nevét?

Eve felhorkant.

– Mintha a nagy Daniel Braddock valaha is elfelejthetné a nevét. Vagy hagyná, hogy bárki más elfelejtse.

– Jó ég, Eve! – Olivia dizájner farmerbe bújtatott csípőjére tette a kezét. – Apa kórházban fekszik, te meg sértegeted?

Rosalind felsóhajtott. Mindig így volt: ha Eve jobbra fordult, Olivia balra ment.

– Az egészsége nem változtat azon, hogy milyen ember volt, Olivia.

– Hogy milyen ember, nem milyen ember volt.

– Hé, gyerekek! – Rosalind izgatottan ugráltatta Mrs. Heartot. – Ki akar anyuval pudingot készíteni?

Eve nem törődött vele.

– Ki tudja, milyen lesz, ha felépül? Csúnya agyvérzés volt.

– A Pine Ridge-i személyzet szerint valószínűleg teljesen fel fog épülni, vagy szinte teljesen. Egészséges volt.

– Hetvenkilenc éves, Olivia.

– Tudom, hány éves.

Heart anyuka már nagyon unta a civakodást.

– Ha abbahagyjátok a veszekedést, kaphattok Shake-a-Puddingot.

– Hűha, Shake-a-Pudding. – Eve megtörte a patthelyzetet. – Évtizedek óta nem hallottam ezt a nevet. Mi is volt az?

– Ügyesen reklámozott instant pudingpor.

– Apa egyébként átélte a nagy gazdasági világválságot. Ezért őrizte meg a névtáblákat. – Olivia, aki sosem hagyott annyibban egy vitát anélkül, hogy ne tett volna rá még egy lapáttal, visszatért a dobozához. – Ő nem az „egyszer használatos” generáció tagja.

– Nos, én igen. – Eve hűvösen elmosolyodott, és bedobta a névtáblákat a legújabb, teletömött lombzsákba. Tele volt velük a nappali.

– Tartsunk egy kis szünetet! – Rosalind letette a babát. – Szükségem van egy kis maine-i levegőre.

– Ha folyton szünetet tartunk, soha nem fogunk végezni.

– Mivel te csak egy hetet töltesz itt, Olivia, ellentétben velem és Rosalinddal, miért nem maradsz, és dolgozol tovább? – javasolta Eve negédesen.

Olivia szúrós szemmel bámult rá – ez volt az egyik legerősebb adottsága.

– A kedd reggeli hírekben főzök, ráadásul ezen a héten peteérésem van, úgyhogy kamatyolnunk kell Derekkel. Ha lesz időm, hogy visszajöjjek segíteni, akkor visszajövök. De nekem sokkal nehezebb Los Angelesből idejönnöm, mint nektek, akik amúgy is a keleti parton laktok.

– Menjünk ki a tornácra! – Rosalind felállt. – Egész hétvégén köd volt, aggódunk apa miatt, és szívás ez a munka. Jót fog tenni egy kis szünet.

Csönd.

Rosalind tekintélyt parancsolóan mogorva képet vágott.

– Ne akarjátok, hogy megint elővegyem Heart anyut!

– Oké, oké. – Eve belenyúlt a dobozába. – Még egy mappa, és már megyek is. Ez az utolsó ebben a dobozban.

– Én jövök. – Olivia lehámozta a pamutkesztyűt, amelyet a manikűrje miatt viselt, és visszatűrt egy kósza hajtincset a feje köré tekert selyemkendő alá. Még akkor is szexin és stílusosan festett volna, ha feldob egy halom rongyot a levegőbe, majd alááll. Eve úgy öltözködött, mintha nem érdekelné, hogy néz ki, de magassága és hibátlan arcvonásai így is bombázóvá tették.

Rosalind „cuki” volt: mindig is az volt, és valószínűleg a haláláig az marad. Néha azt hitte, hogy egy részeg gólya pottyantotta rémisztően csodaszép családjába.

Átugrált a halmokon, dobozokon és zsákokon, és Olivia előtt ért a ház árnyékos verandájára, ahonnan tiszta időben gyönyörű kilátás nyílt a Mount Desert Island-re – amelyet következetesen „desszert”-nek ejtettek –, és annak leghíresebb tagjára, a Mount Cadillacre. Nem volt nagy hegy, mondjuk a Matterhornhoz képest, de a helyiek büszkék voltak rá, hiszen a tetejéről lenyűgöző kilátás nyílt a zegzugos, csipkés partvidékre.

Ma délután azonban a köd nem akart felszállni a partról, ahogyan az elmúlt három napban sem: szellő sem fújt, amely elhessegethette volna, és a felhők sem akartak utat adni a napnak, hogy felszáríthassa. Még Rosalind is küzdött, hogy találjon valami pozitívumot a szürkeségben.

Legalább a kinti illat még mindig kábító volt: sós a tengertől, friss a ház körül sűrűn növő fenyőktől – az augusztus végének és az őszbe csavarodó időnek az illata. A Braddock család mindig is a Candlewood Pointon töltötte a nyarakat, amikor csak tudta: a község tizenhárom kilométerre volt a legközelebbi aprócska városkától, Stirlingtől, amellyel göröngyös földút kötötte össze. Itt fent, távol az állam egyre zsúfoltabb déli részétől, még mindig volt tér és vadon, olyan helyek, ahol az ember leülhetett a parton, és elképzelhette, hogy évszázadokkal korábban él.

A lányok anyjuk halála után nem gyakran látogattak el a maine-i házba. Még ritkábban jöttek, miután apjuk feleségül vette Laurent, egy nála húsz évvel fiatalabb nőt. Elfoglaltak – magyarázták –, nehéz elszabadulniuk.

Csak saját magukat csapták be. Jó volt újra itt lenni.

Rosalind mély levegőt vett, ahogy egykor az anyjuk is, aki szinte lubickolt az itteni frissességben és a napfényben, amely annyira nem hasonlított Los Angelesre. Jillian Croft szerette a szülőföldjét, az illatait, a domborzatát, a tengerpartját és a szabadságát. Ő és apjuk az ezerkilencszázhetvenes évek végén, Jillian filmes karrierjének csúcspontján találták ezt a helyet, ahol a színésznő elrejtőzhetett a rajongó közönség elől. Rosalind legkedvesebb emlékei az anyjáról mind idekötődtek. Homárfőzés és évente megrendezett kagylósütés, vitorlázás és kajakozás, kirándulások és tengerparti partik, rejtvényfejtések és éneklések. A legfontosabb, hogy ezen emlékképekben anyja viszonylag nyugodt és stabil volt, és időt szánt a lányaira. Vacsorát főzött, könyveket olvasott, és játszott. Horgászott, kagylót ásott, régi ruhákban, Red Sox baseballsapkában meg napszemüvegben ült a mosodában, annak ellenére, hogy a városban mindenki tudta, kicsoda, és esténként, amikor a lányok ágyban voltak, anyjuk nevetgélt az apjukkal ahelyett, hogy veszekedtek volna.

Anyjuk itt mindig bevette a gyógyszereit. Az év többi részében csak elvétve fordult elő. A tizenéves, ítélkező Rosalind, aki imádta a nyári nyugalmat, az év többi részében pedig nem tudott mit kezdeni anyja ingadozó hangulataival és indulataival, tudni akarta, miért. Jillian átölelte középső lányát, köténye fűszeres csirkétől illatozott, amelyet vacsorára sütött a ház különös sütőjében, és azt mondta:

– Mert itt Sylvia Moore vagyok, és Sylvia Moore nem bipoláris.

A fiatal Rosalind ezt nem értette, ahogy sok mindent mást sem, amit az anyja mondott. Sylvia Moore és Jillian Croft egy és ugyanaz a személy volt; így mindkettőnek betegnek kellett lennie. Most azt hitte, megértette. Anyja tizenhét éves korában elhagyta Maine-t, és nem sokkal később megváltoztatta a nevét, amikor komolyan elkezdett színészkedni. A bipoláris zavar a húszas évei elején kezdődött.

Olivia kilépett a tornácra, levette a kendőjét, és megrázta hosszú, irigylésre méltóan dús vörösesbarna haját – anyjuknak is ilyen színű haja volt.

– Szép látvány… volna. – Grimaszolt az öbölre, amely jelenleg nem látszott.

– Nem elég kifinomult a szemed. Ott! – Rosalind rámutatott. – Ott, a szürke és a szürke között még több szürke. Látod?

– Emlékszel arra az évre, amikor anya itt volt apával, és azt mondta, hogy három hétig folyamatosan köd borított mindent? Már el akart menni, mire kisütött a nap. – Olivia felsóhajtott. – Istenem, de hiányzik.

– Az járt a fejemben, hogy itt sokkal inkább önmaga volt.

– Valóban. – Olivia a napellenzőre tette a kezét, és vágyakozva nézett kifelé. – Nagyszerű volt, ugye? Amikor olyan boldog volt, és jól érezte magát? Aztán a vége felé minden olyan szörnyű lett.

– Igen. – Rosalind utált erre a részre gondolni. És utálta, amikor Olivia olyan színpadisan szomorú lett miatta.

– Mi van Derekkel? Minden rendben veletek?

– Ki tudja? – Olivia felsóhajtott, ami elriasztott egy szúnyogot a napellenzőről. – Elfoglalt. Keményen dolgozik. Sokat utazik. Ez a babadolog nagyon megterhelő, legalábbis nekem. Úgy tűnik, ő nyugodtan viseli, de én két év múlva negyvenéves leszek. Én benne lennék a lombikban is, de ő folyton halogatja.

– Volt egy barátom, aki megpróbálta a lombikot. Neki elsőre sikerült. – Ez hazugság volt ugyan, de kegyes hazugság. Rosalind aggódott, hogy Olivia meggyőzi magát, nem lehet gyereke, ami aztán önbeteljesítő jóslattá válik.

– Anyának is voltak gondjai. A cikk azt írta, én hét év után fogantam meg. Azt hittem, azért vártak velem, hogy a terhesség ne zavarjon be a karrierjébe. Gondolom, logikus, hogy nekem is vannak gondjaim, hiszen hármunk közül én hasonlítok rá a legjobban.

Rosalind megölelte a nővérét, bár már kezdte kicsit unni, hogy Olivia mindig ezt hangoztatja, még ha igaz volt is. Olivia nemcsak anyjuk haját és nőies alakját örökölte, hanem érzéki kisugárzását is. A férfiak Eve-hez is vonzódtak, de a lány hűvös viselkedése zavarba hozta őket, ezért inkább távol maradtak. Olivia sarkában azonban falkában lihegtek.

– Te találkozgatsz valakivel, Rozzy? Még mindig úgy gondolom, hogy hiba volt elhagyni Dont. Ő legalább jobb volt, mint az a faölelgető Denverben, és sokkal jobb, mint az a vadállat, akivel még Los Angelesben jártál… hogy is hívták?

– Wolf.

– Wolf! Tényleg.

– Most nem járok senkivel. – Rosalind odament a szürkeséget bámuló Oliviához, és azon tűnődött, mit utál jobban, a tartós ködöt, azt, ha megkérdőjelezik az ítélőképességét, vagy azt, ha Rozzynak hívják. – Jó életem van. Élvezem New Yorkot. Szeretek a kávézóban dolgozni, festegetek, és…

– Festegetsz? Falat vagy képeket?

– Képeket. Olajjal.

– Olajjal. – Olivia megfordult, és kíváncsian nézett rá. – Emlékszem, hogy állandóan rajzoltál, de mióta festesz?

– Coloradóban kezdtem. – Rosalind életének minden más területéről nyíltan tudott beszélni, de amint a művészetére terelődött a szó, meztelennek érezte magát. Nem dicsőségesen meztelenül, hanem borotválatlan lábbal, „pisilni kell” pózban meztelenül. Már most megbánta, hogy megemlítette. – Ruhákat is tervezek, rendszeresen edzek, könyvklubokba járok, sok barátom van. Nekem ennyi is elég.

– Ugyan, kérlek! Te vagy a legromantikusabb hármunk közül. Egyedül akarsz elsorvadni és meghalni? Nézd meg azokat a babákat, amelyeket annyira szerettél! – Tetőtől talpig végigmutatott húgán. – Miért nem jársz normális ruhában, és miért nem csináltatsz egy rendes frizurát? Ez a szőkített haj túl szigorú, főleg ilyen rövidre vágva, és ezek a harsány, össze nem illő holmik… Valószínűleg elijeszted az összes normális pasit. Úgy nézel ki, mint egy excentrikus őrült.

– Mert az is vagyok. – Rosalind mosolyogva rövid hajába túrt.

Egész héten azon dolgozott, hogy ne érintsék meg testvérei szavai: azt mondogatta magának, hogy csak szeretetből mondják, amit mondanak, ő pedig kedvesen végighallgatja őket.

Most mégis legszívesebben felpofozta volna őket.

– Te nem vagy excentrikus. Csak úgy viselkedsz. Állandóan valami másba vágsz bele… le kell nyugodnod…

– Mindig is ilyen voltam. Apa kolibrinek hívott, emlékszel? – Imádta ezt a becenevet, majdnem annyira, mint magukat a színes, repdeső madarakat, egészen addig, míg ki nem hallgatott egy beszélgetést apja és anyja között, amelyből kiderült, hogy ez a becenév nem bók volt.

Az apja adá, az apja vevé el.

– A kolibridolog csak ürügy. Semmi sem marad olyan izgalmas, mint amilyen első ránézésre. Sem egy új frizura, sem egy új munka, sem a városok, a kapcsolatok pedig végképp nem. Ha valami mélyet akarsz, ahhoz elég sokáig kell együtt maradni valakivel.

– Már mondtad párszor. – Ha Olivia mélynek tartja a Derekkel való kapcsolatát, Rosalind inkább a felszínest választja.

– Hé, csajok! – Eve egy nyitott mappával a kezében jött ki a verandára, és gondterheltnek tűnt. – Valami nagyon furcsa dolgot találtam az adóbevallások között. Ez anya egyik orvosi lelete.

Olivia felhorkant.

– Mi ebben a furcsa? Egész életében járt orvosokhoz.

– Nem dr. Townsend, a pszichiátere vagy az elvonós orvosok írták, hanem egy New York-i nőgyógyász 1969 januárjában, egy évvel azelőtt, hogy feleségül ment apához. Azt írja: „A páciens közösülési nehézségekre panaszkodik.”

– Pfuj! – Olivia a fülére tapasztotta a kezét. – Nem akarom hallani.

Rosalind grimaszolt.

– Szegény anya.

– Tizennyolc éves volt és „amenorhocás”.

– Ameno-micsoda?

– Ezt tudom. – Olivia felemelte a kezét, mint egy iskolás gyerek. – Nem jött meg a menzesze.

– Szóval terhes volt? – kérdezte Rosalind. – Mi történt a babával?

– Nem. Figyelj! – Eve továbbolvasta a dokumentumot, amely remegett a kezében. – „A medence hegei hereeltávolításra utalnak. Úgy tűnik, nem tud az állapotáról.”

– Milyen állapotáról?

– Hereeltávolítás? A doki nem vette észre, hogy anya nő? – Olivia égnek emelte a szemét. – Emlékszem anya hegeire. Egyszer láttam, amikor öltözködött, a két csípőcsontja közelében voltak. Jóindulatú daganatokat távolítottak el, amikor még kislány volt. Herék! Micsoda kuruzsló!

Rosalind bőre elkezdett bizseregni, mint mindig, amikor rossz hír közeledett.

– Írja, hogy mi a baja?

– Az alján van egy diagnózis: „teljes androgén-inszenzitivitási szindróma”.

– Mi? – Olivia átvágott a verandán, és a húga válla fölött belenézett a dokumentumba. – Teljes androgén-inszenzitivitás? Ez meg mit jelent?

Rosalind is közelebb lépett, körmeit a karjába vájta.

– Nem bírta elviselni a nemi identitászavarokkal küzdő embereket?

– Ó, nem, nem. – Olivia komoran megrázta a fejét. – Az ezerkilencszázhetvenes években nem voltak nemi identitászavarok.

Eve egyik viccen sem mosolygott.

– Próbálok rákeresni, de nem tölt be a Google. Nem kellett volna ilyen hamar lemondanunk apa internetét.

– Biztos vagyok benne, hogy semmi komoly. – Rosalind egyáltalán nem volt biztos benne, de jobban érezte magát, ha ezt mondta, és különben is, az anyjuk tizennyolc évvel ezelőtt meghalt kábítószer-túladagolásban, szóval bármi volt is ez a betegség, már nem halhat bele. – Utánanézhetünk, ha legközelebb a városban járunk.

– Nem várok olyan sokáig. – Olivia előkotorta a telefonját, megbökdöste, aztán a bal füléhez szorította, majd jobb kezét csípőre tette. – Szia, Donna!

Rosalind összenézett Eve-vel, aki türelmetlenül felmordult.

– Mondd, hogy nem az asszisztensedet kéred meg, hogy…

– Sok a dolgom. Hé, megnéznél nekem valamit? Térerő ugyan van, de internet csak félórányi. – Olivia elfordult Eve-től, aki csak égnek emelte a szemét. – Köszi. Mi az a „teljes androgén-inszenzitivitás”? Igen, megvárom.

– Jó ég, Olivia. – Eve még mindig a dossziét nézegette egy meglehetősen ormótlan széken gubbasztva, amelyet az apjuk szögelt össze uszadékfából. Csúnya volt, de funkcionális, és olyan büszke volt rá. Anyjuk mindig erre ült, amikor apjuk is ott volt, majd felállt, amint a férfi elhagyta a szobát. – Talán van itt még valami, amiből kiderül. Nem kellett volna zavarnod azt a szegény lányt.

– Nem probléma. – Olivia hátradobta a haját, és újra a füléhez tette a telefont. – Ez a munkája.

Rosalind komolyan kételkedett ebben. Vagy hogy Donna munkaköri leírásába tartozna, hogy olyan kínai éttermet keressen, amely kiszállít Candlewood Pointba, ráadásul hiába, ahogy ők Eve-vel előre megmondták.

– Megtaláltad? Szuper. Mit ír? – Olivia figyelmesen hallgatta asszisztensét, majd elképedt. Zihálva kapkodta a levegőt, szeme tágra nyílt. – De ez… teljesen abszurd.

Rosalind elindult felé. Színpadiasságra hajlamos nővére most őszintén feldúlt volt.

– Mi az?

– Biztos vagy benne? – Olivia felemelte a kezét, hogy csöndre intse Rosalindot. – Biztos vagy benne? Nincs más meghatározás? Sehol semmi? „Teljes androgén-inszenzitivitási szindróma”? Ezt mondtad, igaz, Eve?

– Igen. – Eve felállt a székről, még mindig a mappát szorongatva. – Mit mondott? Kezdek ideges lenni.

– Köszönöm, Donna. – Olivia letette a telefont, és remegve állt a testvérei elé. – Biztosan elírták a diagnózist. Vagy összekeverték valaki máséval. Vagy hamis. Ha anya ebben a betegségben szenvedett volna, egyikünknek sem tudott volna életet adni. Nem lett volna méhe. Se petefészke. Se petevezetéke. Semmiféle női szaporítószerve. Ennyi.

A lecsapódó pára kopogva csöpögött a fákról a tornác tetejére.

Rosalind megborzongott.

– Mi a fene?

– Az lehetetlen – mondta Eve.

– Persze, hogy lehetetlen – csattant fel Olivia. – Hiszen mindhárman itt vagyunk.

– Megnézhetem? – Rosalind kivette a dokumentumot Eve mappájából, és figyelmesen áttanulmányozta. Teljesen legitimnek tűnt, az orvos neve és címe a tetejére volt nyomtatva, Dr. James R. Winston, az anyja leánykori nevét dőlt betűkkel gépelték a megfelelő rubrikákba: „Sylvia Moore”. – Biztos vagyok benne, hogy ez tévedés. Hétfőn, vagyis holnap reggel fel kellene hívnunk ezt a New York-i rendelőt, hogy beszéljünk ezzel az orvossal vagy az asszisztensével vagy ilyesmi.

– Ez a lelet ötvenéves. A fickó már biztosan rég nem praktizál. Valószínűleg már nem is él. – Olivia elkezdett fel-alá járkálni, még mindig a telefonját szorongatva. – És a rendelőben sem vezetik ilyen sokáig a nyilvántartást.

– Megkérdezhetnénk Laurent. – Rosalind visszatette a papírt a mappába. Nem akarta tovább nézegetni. – Talán ő tudja.

– Nem. – Vágta rá Olivia élesen. – Nem Laurent fogjuk faggatni anya egészségügyi problémáiról.

Rosalind alig tudta megállni, hogy vissza ne vágjon. Apjuk tizenöt éve vette feleségül Laurent, három évvel az anyjuk halála után. Olivia még mindig úgy viselkedett, mintha bűnt követett volna el.

– Apát nem kérdezhetjük meg, legalábbis amíg fel nem épül annyira, hogy teljes mondatokat tudjon alkotni. Tegnap Rolandnak szólított.

– Lauren akkor is ki van zárva. – Olivia keresztbe fonta karját a mellkasán. – Semmi köze hozzá.

– Megértem, hogy mit érzel – nyugtatta Rosalind lágy hangon. – De ha Lauren tud valamit, akkor sok utánajárást megspórolhat nekünk…

– De ha nem tud semmit, akkor olyasmit árulnál el neki, amit anya holtbiztos, hogy nem akart volna az orrára kötni.

– Oké, de…

– Hagyd rá, Rosalind! – Eve a nagy asztalra dobta a mappát, amely körül a család számtalanszor összegyűlt a homárlakomákra. – Semmi értelme.

– Meg akarom érteni, mi folyik itt.

– Ahogy mi is, de nem így.

– Ez nevetséges. Nem tudom elhinni, hogy egyáltalán foglalkozunk vele. – Olivia beviharzott a házba, mire Eve és Rosalind megvonták a vállukat. Pillanatokkal később kitrappolt, kezében egy fényképalbummal. – Ezt vacsora közben akartam megnézni. Itt van a képi bizonyíték, egy egész könyvnyi.

– Istenem, tényleg! – Rosalind megkönnyebbülten sóhajtott. – A terhesbiblia.

– Halleluja! – Eve felállt, és Rosalinddal odamentek az albumhoz.

– Itt velem terhes. – Olivia rábökött mutatóujjával egy képre, lapozott még néhány oldalt, majd rábökött egy másikra. – Itt éppen szülni készül, a Beverly Hills-i ház előtt áll. És ott van Christina néni, aki a bába volt mindhármunk születésénél. Itt anya veled várandós, Rosalind. Itt hat hónaposan, aztán nyolc hónaposan.

– Akkor mi ez a diagnózis? – kérdezte Eve. – Ha ez tévedés, miért tartotta meg ő vagy apa a papírt?

– Itt veled terhes, Eve. Akkor készült, amikor Párizsba utaztunk ezerkilencszáznyolcvankilenc végén. Mindhárman rajta vagyunk. – Olivia nagy csattanással becsukta a könyvet. – Én megmondtam.

– Szóval mi történt? Meggyógyították? – Eve elvette Oliviától az albumot. – Hogy tudjon gyereket szülni?

Rosalind megrázta a fejét, kissé megint felfordult a gyomra.

– Donna azt mondta, hogy az androgén-inszenzitivitás azt jelenti, a betegnek semmilyen szaporítószerve nincs. Még az orvosok sem tudnak újat növeszteni.

– Talán átültették…

– Akkoriban még nem volt ilyesmi. Azt nem tudom, most mi a helyzet.

Egy madár megzörgette a cseperedő fenyők alsó ágait, óvatosan csipogott egyet, aztán elhallgatott. Kísérteties csönd lett. Mintha még a kis hullámok is elhallgattak volna a sziklás parton.

– Lehet, hogy egy szerepre készült. Mindig beleélte magát a szerepekbe. – Eve arca reménykedve felragyogott. – Emlékeztek, amikor Montanába repült, hogy megtanuljon lovagolni és lovakat gondozni az első Burt Reynolds-filmjéhez? És az Úttörő szellem miatt egy hétig egy faházban lakott, mindenféle modern berendezés nélkül. Minden másodpercét utálta, de megcsinálta.

Rosalind nagyon szerette volna, ha Eve-nek igaza van, pedig nem így állt a dolog.

– Nem emlékszem, hogy játszott volna olyan szerepet, amelyben nem lehetett gyereke.

– És miért csináltatott volna hozzá diagnózist?

– Hogy tényleg valósnak tűnjön. – Eve hangja elhalt. – Magam előtt látom, ahogy tanulmányozza, és nyomorultul érzi magát.

– Ezt nem veszem be – Olivia megrázta a fejét.

Eve felsóhajtott.

– Talán mégis beszélnünk kellene Laurennel. Ha ez igaz, apa biztos mondott neki valamit.

– Nem, ha nem volt mit mondania – vágott vissza Olivia. – Ha elmondjuk Laurennek, azzal eláruljuk anyánkat. És mi van, ha nyilvánosságra kerül? Mit tenne anyával?

Eve keserűen felnevetett.

– Anyát sajnos már biztosan nem érdekli.

– Jó ég, Eve. Ez kegyetlen. A sajtóról beszélek. Őrültekháza lenne. Még apa körül is legyeskedtek az agyvérzése után.

– Valójában… – Rosalind átölelte magát, tekintete a testvérei között cikázott, gyomra most már szabályosan felfordult. – Tényleg nagyon másképp festünk. Szőke, barna, vörös, más a szemünk, az orrunk, ti mindketten magasak vagytok, míg én…

– Állj! Azonnal hagyd abba! – Olivia felvette a terhességi albumot, és meglengette. – Három terhesség, három lány. Elég legyen!

– Megértem, hogy feldúlt vagy, Olivia. Mindannyian azok vagyunk. De egyik eshetőséget sem vethetjük el.

– Oké. – Olivia az asztalra dobta az albumot, és összefonta a karját. – Azt biztosan tudjuk, hogy várandós volt, és mindannyiunkat világra hozott. Ennek fényében mik a lehetőségek?

– Hogy… – Rosalind vállat vont. – Nem tudom, talán színlelte a terhességeket?

– Mi? – Olivia elborzadva nézett. – Miért színlelt volna terhességet?

Eve felvonta a szemöldökét.

– Na vajon miért?

– Hogy senki se tudja meg, hogy nem lehet gyereke – mondta Rosalind.

– Miért érdekelte volna ennyire?

– Mert nagyon fontos volt neki az imázsa. – Eve hangja keserűen csengett. – Ezt te is tudod. A te munkádban is létfontosságú.

– Annyira fontos, hogy megérje három terhességet színlelni? Három szülést? – Olivia megrázta a fejét. – Én ezt sem veszem be.

Eve hallgatott, a diagnózist tanulmányozta. Rosalind nem akarta hangosan bevallani, amit a nővére valószínűleg gondolt: igen, bármennyire imádta is az anyját, Jillian Croft számára talán megérte színlelni.

– Oké, akkor honnan jöttünk? – Olivia kinyújtotta a karját, amely a csípőjére csapódott. – Kémcsőből? Gólyák hoztak? Az Amazonbaby.comról rendeltek?

– Örökbe fogadtak. – Rosalind csak suttogva bírta ezt kimondani, de akár kiabálhatott is volna. Oliviába és Eve-be belefagyott a szó. A távolban egy fóka ugatott és egy madár zörgött az erdő avarában.

Eve becsukta a mappát.

– Ez azt jelentené, hogy apa nem a biológiai apánk.

– Ez baromság! – Olivia a mellkasához szorította az albumot. – Anya neve szerepel mindannyiunk születési anyakönyvi kivonatán, ahogy apáé is. Azok jogi dokumentumok. Arra célozgatsz, Roz, hogy valahogy meghamisította a terhességeit, a szüléseket, az anyakönyvi kivonatunkat… ez nevetséges, olyan sok embert kellett volna bevonnia, és olyan hosszú időn keresztül kellett volna hazudnia, hogy nem valószínű, hogy egyszer is működött volna, nemhogy háromszor.

– Igazad van. – Eve megrázta a fejét. – Igazad van. Ez őrültség.

– És mi van a születéstörténeteinkkel? – Olivia mostanra belelendült. – Mindannyian ismerjük anya vajúdásának minden részletét, és hogy hogyan születtünk meg.

– Igen… – Rosalind azonban az anyjuk rendkívüli színésznői és mesemondói tehetségére gondolt. Arra a szörnyen kínos és homályos beszélgetésre, amelyet anyja a menstruációról folytatott vele, és arra, hogy mennyire nem tudott Rosalind kérdéseire válaszolni. Hogy sosem engedte, hogy a lányai teljesen meztelenül lássák, pedig topless pózolt a Playboyban. – A lényeg, hogy nincs értelme vitatkozni, mert még nem tudunk eleget.

– Ez igaz. Folytassuk a munkát! – Olivia bevonult a házba.

Eve Rosalindra pillantott, majd követte.

Rosalind utánuk trappolt. Úgy érezte, mintha egy másik dimenzióba lépett volna, ahol ugyan minden ismerős körülötte, de semmi sem ugyanaz. Anyja háromszor volt terhes a nyilvánosság előtt, és állítólag mindhármuknak ő adott életet, míg nővére volt a bába. Nővére pedig bármilyen nevet ráírhatott mindhárom anyakönyvi kivonatra.

Nem akart azonban olajat önteni a tűzre: szegény Olivia és Eve már így is izgatottak. Most nem.

Kell lennie valami logikus magyarázatnak erre az orvosi diagnózisra, amely szöges ellentétben állt azzal, amit az anyjukról tudtak.

Máskülönben ez a kopott, elfelejtett, elkeveredett papírdarab fenekestül felforgathatja az életüket.

2.

1967. január 26., csütörtök

Anya ma iskola után elvitt az orvoshoz. Christina mondta neki, hogy vigyen el, miután sírva talált rám, és én hülye elmondtam neki, mi a bajom. Mert tizenhat éves vagyok, másodikos gimnazista, és még mindig nem menstruálok. Valószínűleg soha többé nem beszélek vele. Szörnyű volt az orvosnál. Amúgy sem szeretem dr. Tibbet, büdös, és olyan vicceken kell nevetni, amelyeket még egy négyéves sem tartana humorosnak. Már azt sem akartam, hogy ruha nélkül vizsgáljon meg, ráadásul elkezdett nyomkodni és bökdösni mindenhol, még odalent is. Aztán egyre rosszabb lett, belém bökött ezzel a fémizével, motyogott, és zavartan nézett. Anya nem csinált semmit, hogy segítsen, és nem mondta neki, hogy hagyja abba, pedig le sem vettem róla a szemem, és némán könyörögtem neki.

Dr. Tibb többször átállította a lámpát, és újra meg újra megbökött. Pokolian fájt, de nem szóltam semmit. Úgy akartam tenni, mintha minden normális lenne, hogy normálisnak könyveljen el, és hagyjon békén.

Most el kell mennem egy másik orvoshoz Bangorban. Nekem csak ennyit mondtak, és túlságosan féltem ahhoz, hogy kérdezősködjek. Később megkérdeztem anyát, aki azt mondta, minden rendben van, csak ellenőrizni akarnak valamit. Nem hittem neki. Tudtam, hogy valami baj van.

Nem akarok elmenni ehhez a másik orvoshoz. Csak játszani akarok a darabban, és élvezni, hogy én vagyok az iskola legfiatalabb sztárja. Örökké akarok élni, és a Broadwayn meg filmekben szerepelni. Christina tudni akarta, mi a baj, de mondtam neki, hogy fogja be. Bárcsak lenne saját szobám! Utálom, hogy nem zárhatom ki őt és mindenki mást.

Rosalind kinyitotta a szemét, és a hálószobája fenyőfa falaira pislogott. Üresnek és nyugtalannak érezte magát. Tudta, hogy valami fontos és kellemetlen dolog történt, de nem emlékezett rá, hogy pontosan mi.

Majd hirtelen beugrott egy émelyítő adrenalinlöket kíséretében.

Anya!

Oldalra fordult, összekuporodott, és várta, hogy elmúljon az egész. Még nem volt rá bizonyíték, hogy az anyja androgén-inszenzitivitásban szenvedett. Semmi oka rá, hogy ennyire felzaklassa magát. És mégis, a diagnózis tegnap este jó pár dolgot helyre tett Rosalind tudatalattijában, ami miatt biztos volt benne, hogy igaz, még bizonyíték híján is. Megbízott ebben a tudatalattiban, ha nem is teljesen, de jobban, mint a testvéreiben.

Lágy, szürke fény szűrődött be az árnyékolók alól. Vagy még nagyon korán van, vagy nagyon ködös az idő, vagy mindkettő – gondolta. A földszinti zaj és az ágya melletti óra megválaszolta a kérdést: nagyon korán volt. Olivia már felkelt, és készülődött a repülőútra.

Megkönnyebbülésnek érezte, hogy nem kell megpróbálnia visszaaludni. Álmatlan éjszakájának egyetlen pozitívuma az volt, hogy elhatározta: bizonyítani fogja anyja diagnózisának helytállóságát, és ha szükséges, még továbbmegy, és kideríti, hogyan kerültek ő és a testvérei a családba.

Tegnap este, a kellemetlen felfedezés után Oliviával és Eve-vel úgy döntöttek, inkább nem pakolnak tovább, helyette megtartják a hagyományos családi maine-i ünnepséget. Nem a legnagyobbat, az anyjuk kedvencét, az éves kagylósütést, hanem egy kisebb hagyományt, amelyben a maine-i partvidék jellegzetes tenger gyümölcsei kaptak főszerepet: főtt homár pihe-puha fehér péksüteménnyel, salátával, Betty Crocker mézeskaláccsal és rengeteg tejszínhabbal. Lehet, hogy egy ideig nem fogják látni egymást, attól függően, hogy Olivia visszatér-e Maine-be. Kétségtelen, hogy vissza akart jönni, de Olivia esetében ez nem azt jelentette, hogy vissza is fog.

A vacsora finom volt, de visszafogott, annak ellenére, hogy előtte pezsgőt ittak és helyben füstölt kagylót ettek, közben pedig elfogyasztottak egy üveg Chablis-t. A nővérek képtelenek voltak elfelejteni a történteket, így nem érezték jól magukat, és nem tudták eléggé feldolgozni ahhoz, hogy megbeszéljék. Rosalind úgy gondolta, ehhez több időre és több információra lesz szükségük.

Lelökte magáról a takarót, felkapta a melegítőfelsőt a székről, amelyre előző este ledobta, lábát kopott rózsaszín papucsba bújtatta, amelyet itt, Maine-ben tartott a hűvös reggelekre, és az ablakhoz sétált, hogy felhúzza a redőnyt. Remélte, hogy felszállt a köd.

Megkönnyebbülten felsóhajtott. A nap még mindig alacsonyan állt keleten, a ház mögötti fák eltakarták a sugarait, de az ég rózsaszínűvé vált, az öböl újra széles lett, és a túlsó part élesen kirajzolódott. A színes homárfogó bójákkal tarkított nyugodt víz tökéletes tükröt tartott a fenyőfákkal borított szigeteknek, melyek sziklás aljzatát meztelenre vetkőztette a csökkenő dagály. Lent, a ház előtti parton az üledékes kövek ugyancsak láthatóvá váltak – petyhüdt hólyagmoszat borította, amely a hullámok visszatérésével aranybarna, fodrozódó szőnyeggé váltak.

Rosalind már kevésbé félt attól hogy szembesítenie kell Oliviát és Eve-et a döntésével. A jó időt pozitív előjelnek érezte.

A földszinten Olivia a mosdó előtt állt. Lazán elegáns volt: fehér ujjatlan inget, fekete caprinadrágot és magas sarkú fekete szandált viselt, frizurája és sminkje már tökéletes volt.

– Szia, Rosalind, miért vagy fent ilyen korán?

– Nem tudtam aludni.

– Ne is mondd! Én sohasem bírok aludni az ilyen nevetségesen korai járatok előtt. Folyton felriadok, mert félek, hogy elalszom.

Rosalind eltátotta a száját.

– Te ezért nem aludtál jól?

– Kérsz egy kis kávét? Rengeteg kávét főztem azzal az izével. – Az elegáns, rozsdamentes acélból készült gépre mutatott. A régi Krupsot váltotta fel, amelyet anyjuk és apjuk évtizedekig használt. – Nagyon utálom, amit Lauren művelt ezzel a konyhával. Megölte a lelkét.

– Elég rossz állapotban volt. – Rosalind odament a hűtőhöz, és kivette a narancslevet: szüksége volt a frissítő édes-savanyú ízre. – Anya nem volt igazi szakács, és semmi sem működött olyan jól. Talán mi ellettünk volna azzal, hogy állandóan nyitogatni és csukogatni kell a sütő ajtaját a megfelelő hőmérséklet eléréséhez, de…

– Igaz. – Olivia vágyakozva végighúzta kezét a gránitpult sima felületén. – Nagyon hiányzik a nagy, öreg vasmosogató.

– Rozsdásodott.

– Igazad van, igazad van, kész káosz volt. De ez… – Megvetően gesztikulált maga körül. – Ez bármelyik konyha lehetne bármelyik külvárosban, bármelyik városban, bárhol. Azelőtt ennek a háznak a konyhája volt, tudod?

– Igen, tudom. – Rosalind leült a konyhaszigethez. – Nincs benne semmi extra. De nekünk ez a ház varázslatos nyári odú volt. Furcsasága része volt a varázsának. Laurennek azonban tényleg itt kellett élnie.

– Igen, de körülbelül egymilliárd jobb döntést hozhatott volna. Fekete készülékek rozsdamentes helyett, vastag munkalapok, valódi fából készült szekrények fémfogantyúkkal…

– Én nem bánom, hogy fehér. Olyan sötét volt itt azelőtt.

Rosalind lehajtotta a gyümölcslevet, és töltött magának fél csésze kávét. Olivia olyan gyengén szerette, hogy alig volt érdemes meginni.

– És mit csinálsz, ha visszamész Kaliforniába? Az ágyhoz szegezed Dereket, és követeled a szolgáltatásait?

– Gyakorlatilag. – Olivia újratöltötte a saját csészéjét. – Esküszöm, ez a babadolog megöli a szexuális életünket. Régebben szerettünk spontának és egy kicsit vadak lenni. Most kétnaponta kell csinálnunk az ovuláció alatt, neki kell felül lennie, és egész idő alatt alig várom, hogy elélvezzen, aztán drukkolhassak, hogy a kis spermiumok a megfelelő utat válasszák, és betaláljanak. Persze ő tudja, mi jár a fejemben, így úgy érzi, hogy az orgazmusának már semmi köze hozzánk. Engem nem is izgat, hogy nekem van-e.

– Jó ég, Olivia, azt hiszem, megsajnáltam Dereket. Életemben először.

– Tudom. Szörnyű vagyok. És ami még szexibb: utána egy órát töltök egy párnával a seggem alatt, és a lábam a levegőben lóg, mint egy döglött bogárnak.

Rosalind kuncogásban tört ki.

– Te most viccelsz.

– A gravitáció segít a kis fickóknak. – Olivia bűnbánóan megrázta a fejét. – Ez maga a pokol.

– Még mindig megéri? – Rosalind megpróbálta elrejteni sajnálkozását: tudta, hogy a nővére utálja a szánalmat. – Ennyi év után?

– Persze, hogy megéri. Az orvos szerint semmi bajom, és Derek orvosa is ugyanezt mondja. Egyszer csak össze kell jönnie.

– És Dereknek még mindig megéri?

Oliviának elfancsalodott a képe.

– Nem annyira. Még mindig akar gyereket, legalábbis azt hiszem, csak nem könnyíti meg a próbálkozást.

Rosalind a kávéját kortyolgatva ráncolta a homlokát. Elmondta a véleményét, amikor eljegyezték egymást, de megfogadta, hogy a házasságkötés után is támogatni fogja nővérét. Mivel azonban Dereket orbitális seggfejnek tartotta, ez gyakran nehéz volt.

– Nem lennél inkább egy olyan férfi felesége, aki ugyanúgy szeretne gyereket, mint te?

– Dehogynem. De mit tegyek, csak csettintsek és puff, azonnal megjelenik a tökéletes férfi? – Olivia keserűen felnevetett. – Majdnem negyvenéves vagyok, erre nincs időm. Derek nem tökéletes, de én sem vagyok könnyű eset.

– Dehogynem. Tényleg. – Rosalind elvigyorodott a sötét pillantásra, amelyet nővére vetett rá. – Örökbefogadásról beszéltetek már?

– Nem fogadunk örökbe. – Olivia felállt, és a mosogatóba öntötte a maradék kávét. – Saját gyereket akarok, nem valaki másét.

– Miért? – Rosalind igyekezett könnyed hangot megütni. – Ha igaz, amit tegnap megtudtunk, anya és apa szemmel láthatóan jól jártak azzal, hogy örökbe fogadtak minket.

– Hagyd abba! – Olivia megpördült, és gyilkos tekintetet lövellt húgára. – Nem akarok erről a baromságról beszélni, Rosalind. Soha többé. Megértetted?

– Komolyan? – Rosalind letette a bögréjét, és a testvérére meredt. Számított ugyan a visszautasításra, de nem a nyílt tagadásra. – Egyszerűen nem fogsz tudomást venni róla?

– Pontosan ezt fogom tenni.

– Miért? Olivia, ez fontos.

– Nem olyan nagy ügy. Valójában csak egy bolhacsípés a formás seggemen. Jillian Croft és Daniel Braddock lánya vagyok. – Olivia a mellkasára bökött, majd először Rosalindra, aztán a plafonra mutatott. – Te és Eve a testvéreim vagytok. Ez nem fog változni, bármik legyenek is a részletek, úgyhogy nem akarom tudni. Te is jobban tennéd, ha elfelejtenéd.

– Nem bírom. Tudnom kell.

– Hiba belemászni ebbe, Rosalind.

– Miért mondod ezt?

– A múltad a részed; attól, hogy nem szereted, nem szabadulhatsz meg tőle azzal, hogy megpróbálsz találni egy újat, mint ahogyan az életed minden részével teszed. – Olivia az ujján számolt: – A lakhelyed, a munkád, a párod, a kinézeted… Lehet, hogy anya és apa nem voltak ideális szülők, de ők a mi szüleink, és nekünk csak ennyit kell tudnunk.

Rosalind mély levegőt vett.

– Megértem, mit érzel. De…

– De te úgysem hagyod annyiban.

Lassan bólintott, és figyelte, ahogy a nővére állkapcsa megfeszül, arca kifejezéstelenné válik. Olivia mindig így rejtette véka alá nemkívánatos érzelmeit.

– Tudni akarom az igazságot. És ha kiderül, hogy anya nem lehet a biológiai anyánk, legalább azt ki akarom deríteni, hogy ki szült meg.

Olivia visszafordult a mosogatóhoz, elöblítette a csészéjét, majd előreeső vállal betette a mosogatógépbe, és egy hosszú pillanatra a pultnak dőlt. Aztán újra szembefordult Rosalinddal, és karját összefonta a mellkasa előtt.

– Oké, rendben. Nem tehetek semmit, ez a te döntésed. Csak engem hagyj ki belőle, jó? Az életem most épp elég bonyolult.

– Oké. – Rosalind leplezte megkönnyebbülését. – Köszönöm. Tudom, hogy ez nehéz neked, és szeretném, ha tisztában lennél azzal, hogy…

– Jól van, jól van. – Olivia rávigyorgott, felkapta a telefonját a pultról, és megbökte, hogy bekapcsoljon. – A fenébe, mindjárt öt óra. Mennem kell.

Rosalind felállt. Még mindig rosszul volt a feszültségtől, de mégis hálás, hogy Olivia nem támadt rá egy bárddal – képletesen szólva. Az Eve-vel való beszélgetés könnyebb lesz.

– Segítsek kivinni a holmidat a kocsihoz?

– Az jó lenne, köszönöm.

Rosalind követte nővérét a nappaliba, majd az előszobába, ahol Olivia hatalmas bőröndje és kisebb kézitáskája az ajtónak volt támasztva. Megemelte a bőröndöt, és kitántorgott, majd végigment a kagylóval szegélyezett ösvényen a kocsifelhajtóig, és azon tűnődött, hogy ő és Eve miért kezelik mindig úgy Oliviát, mintha törékeny lenne, amikor nevetséges összegeket költ személyi edzőre, és valószínűleg mindkettőjüket laposra tudná verni.

– Ki tudod nyitni a csomagtartót?

– Inkább beteszem a hátsó ülésre. – Olivia úgy emelte fel a bőröndöt, mintha csak négy kilót nyomna, és bedobta a hátsó ülésre a másik táskájához. – Köszönöm a segítséget.

– Nincs mit. – Rosalind megölelte nővérét. – Jó utat, Olivia! Remélem, ebben a hónapban beválik a kufircolás.

– Jó ég, én is. – Olivia hosszan és szorosan átölelte. Mint mindig, most is friss és drága illatot árasztott. – Annyira akarom ezt a kis embert.

– Sikerülni fog. Tudom, hogy sikerülni fog.

Olivia elengedte testvérét, és szipogott kissé, majd nagyokat pislogott.

– Tudom, hogy el vagyok kényeztetve, tudom, hogy hihetetlenül szerencsés vagyok, tudom, hogy az életem sokkal könnyebb, mint a legtöbb embernek. Nagyon igyekszem, hogy semmit se vegyek természetesnek. De még mindig képtelen vagyok elhinni, hogy talán nem lehet gyerekem.

Hangja elcsuklott; megpróbált biztatóan mosolyogni, de nem sikerült, amibe belesajdult Rosalind szíve.

– Higgy benne, vizualizáld a babát! Szurkoljatok a spermáknak! – Rosalind bátorítóan mosolygott, majd csettintett az ujjaival. – Megvan! Vegyél Dereknek pomponokat, és taníts meg neki egy koreográfiát!

– Mi?

– Ő szurkolhat, míg te a halott bogaras izét csinálod. – Rosalind pózba állt, és úgy tett, mintha pomponokat rázna. – Hé, spermium, hé, menj és keresd meg azt a petesejtet, és egyesítsétek a DNS-eteket.

Olivia felnevetett.

– Igazad van, tényleg bolond vagy.

– Megmondtam.

– Vigyázz magadra, Rozzy! – Olivia ismét átölelte, és megborzolta a haját. – Aggódom érted emiatt az új projekt miatt. Nem akarom, hogy összetörjön a szíved.

– Ugyan, nem fog. Kemény vagyok.

– Aha. – Olivia beszállt a kocsiba. – És növessz egy kis hajat!

– Szia, Olivia!

– Az eredeti hajszíneddel!

– Szia, Olivia!

– Küldök neked ruhákat. Harmincnyolcas a méreted? Vagy negyvenes? Meg fogsz lepődni, mennyire másképp fognak bánni veled az emberek.

– Sz-i-a, Olivia!

Olivia felnevetett, és elindította a kocsit.

– Oké, oké, megyek. Puszild meg Eve-et a nevemben! – Elindult a felhajtón, a kocsi kerekei felverték a kavicsokat, kétszer dudált, majd ráfordult a főútra, aztán elrobogott.

Rosalind összerezzent, azon tűnődve, vajon hány embert ébresztett fel a dudaszó. A legközelebbi szomszédok futballpályányi távolságra laktak az erdőben, de a hangok borzasztóan terjedtek itt fent, a rendkívüli csöndben.

Visszament a házba, majd kiszedte a zaccot a kávéfőzőből, és főzött egy újabb adagot, ezúttal emberi fogyasztásra alkalmasat. Anyjuk halála óta Rosalind volt a család egyetlen későn kelő tagja. Eve hamarosan felébred, ha a dudálás nem riasztotta már fel. Talán jót tenne neki egy kiadós reggeli, mielőtt visszavezet Bostonba, ahol egy szállodák tervezésével foglalkozó építészirodának dolgozott. És talán megfelelő lelkiállapotba hozná, hogy elfogadja Rosalind terveit.

Gyorsan átnézte a szekrényeket, ahonnan előkerült egy bontatlan csomag Bobs Red Mill teljes kiőrlésű palacsintakeverék, amely használhatónak tűnt. Követte a tésztakeverési utasításokat, és az egyik szekrényben talált egy palacsintasütőt, amelyet biztosan Lauren csicsás tűzhelyéhez adtak, mert tökéletesen illeszkedett az ovális, ötödik gázrózsára. Amíg bemelegedett, előkotort egy másik serpenyőt, és négy tojást ütött egy tálba, majd hozzáadott egy löttyintésnyi tejet és némi sót, hogy rántottát készítsen, amikor húga lejön a földszintre.

A palacsintatészta kielégítő sistergéssel csapódott a serpenyőbe. Miközben sült az első adag, majd a következő, illatos barackot szeletelt egy tálba, és hozzáadott némi maine-i vadáfonyát, amely apró volt ugyan, de intenzív íze minden más ízt elnyomott. Amint elkészültek a palacsinták, az alacsony hőfokra beállított sütőbe tette egy fémtálon.

Éppen kiöntötte az utolsót, amikor meghallotta Eve lépteit az emeletről. Mire húga megjelent, gyűrötten és álmosan, szürke pólóban és tengerészkék melegítőben, Rosalind már a rántottát csinálta.

– Hmm, ez jól néz ki. Még gyümölcs is! Köszönöm. – Eve ásított, és megdörzsölte a csípőjét. – Van pirítós?

– Nincs. Valami jobb van. – Rosalind kinyitotta a sütő ajtaját. – Les cakes du pan.

– Óóó! Te egy istennő vagy, köszönöm. – Eve töltött magának egy csésze kávét. – Olivia rendben elindult?

– Igen. Még nagyjából időben.

– Akkor jó. – Eve leült a konyhasziget mellé, csészéjét két kezébe fogva. – Remélem, nem lesz nagy a forgalom Bangorban.

– Én is. – Rosalind maine-i juharszirupot kanalazott egy apró kancsóba, majd betette a mikrohullámú sütőbe melegedni. – Van valami jó tervetek Mike-kal a hétre?

– Nincs. – Eve levágott egy nagy darab vajat, és rákente a palacsintahalmára. Rosalind azt gondolta, ha ő ennyi vajat enne, öt kilóval nehezebb lenne, mire lenyeli az utolsó falatot. Eve ezzel szemben valószínűleg lefogy a kenegetéstől. – Egyáltalán nem tervezünk semmit.

– Nos, ez izgalmasan hangzik.

– Nem az.

Rosalind megfordult, hogy a húgára nézzen. Nem tetszett neki ez a tompa hangnem.

– Miért nem gondolsz ki valamit? Próbáljatok ki egy új éttermet vagy valami ilyesmi.

– Mike valószínűleg nem akarja. – A palacsintahalomra öntötte a szirupot, amely összegyűlt egy tócsában, majd lefolyt a széléről.

– Miért nem? – Rosalind kihúzott egy széket, és leült vele szemben. Mike elég kedves fickó, bár nem éppen izgalmas. – Mi van veletek?

– Már alig akar kimozdulni. Vagy bármit is csinálni. – Eve felszúrt a villájára egy csöpögő falatot. – Nehéz, amikor nyáron nem dolgozik.

Ez nem hangzott jól.

– Depressziós? Belefáradt a tanításba?

– Talán mindkettő.

Rosalind összeráncolt homlokkal ette a tojást, próbálta kitalálni, hogyan segíthetne.

– És te depressziós vagy?

– Talán.

– Eve! – Rosalind letette a villát, és rosszul érezte magát, amiért nem vett észre semmi szokatlant húga viselkedésében. – Nem mondtál semmit.

– Nem fontos. A családnak épp elég dolga van, hogy finoman fogalmazzak.

– Mit fogsz csinálni? Terápiára mész? Gyógyszert szedsz?

– Nem tudom. Ez még nekem is új. A depresszió hátborzongató kis ördög, tudod? Először azt mondogattam magamnak, hogy három éve vagyunk együtt, a szenvedély nem tart örökké, meg ilyesmi. Aztán azzal nyugtattam magam, hogy elégedettséget érzek, nem unalmat. Békét, nem stagnálást. Millió más okom lehetne a letargiára. És a munka csak munka. Azt hittem, mostanra már előléptetnek. Jövőre harmincéves leszek, és még mindig fürdőszobákat és liftaknákat tervezek. Az is szükséges és fontos, de…

– Nagy változásra van szükséged.

Eve égnek emelte a szemét.

– Mindig ezt mondod.

– Komolyan beszélek. Új munka, új párkapcsolat, új város, új valami.

– Neked ez a megoldásod mindenre. „Nem vagy boldog? Menekülj!”

– Ez nem menekülés. Csak elejét veszed, hogy benne ragadj egy olyan helyzetben, amely rossz neked, vagy nem illik hozzád. És egyébként tudom, hogy te és Olivia nem helyeslitek, ahogyan élem az életemet. Nem kell állandóan ezt hajtogatnotok.

Eve felpillantott a palacsintájából.

– Sajnálom.

Rosalindnak el kellett fordulnia. Mindig rosszabb érzés volt szembeszállni valakivel, mint lenyelni a békát, ahogy általában tette. Gólt lőtt, de egyből bocsánatot akart kérni.

– Tudom, hogy segíteni próbáltok. Csak gondolkozz el azon, amit mondtam. Kéne egy kis lendület. Kezdj el egy új tanfolyamot, szerezz egy kiskutyát, hogy Marxnak legyen társasága, fesd lilára a lakásodat! Csinálj valami újat!

– Talán igazad van.

– Persze, hogy igazam van! – Rosalind vigyorgott, megevett még egy palacsintát, miközben lopva a húgára pillantott, és a megfelelőnek tűnő pillanatra várt. – Szóval… Arra gondoltam, hogy utánajárok ennek a dolognak anyával.

– Volt egy olyan érzésem, hogy így lesz.

– Tudni akarom, hogy tényleg rendellenességben szenvedett-e, és ha igen, akkor hogyan fogadtak örökbe minket, és kitől, legalábbis engem.

– Oké. – Eve letette a villát, és felvette a kávéját. – Miért?

– Ha nem anya és apa a biológiai szüleim, kik azok? Inkább rájuk hasonlítok? Ők tudnak rólam? Kerestek valaha is?

– Miért csak a tieid? Lehet, hogy mindannyiunk szülei.

– Nem. – Rosalind megrázta a fejét. – Nem hiszem.

– Oké. – Eve ivott egy kortyot. – Figyelek.

– Nézz ránk! Nem hasonlítunk külsőleg, más a temperamentumunk, máshogy tanulunk és dolgozunk fel dolgokat.

– Ez nem bizonyít semmit, de igaz.

– Bizonyítékot akarok. – Rosalind evett egy falat rántottát. – Te nem vagy kíváncsi?

– Egész éjjel ébren voltam, és ezen gondolkodtam. Gondolom, te és Olivia is.

– Olivia sohasem ismerné be.

– Nem, még nem. Adj neki időt! – Eve letette a kávéját, és összefonta kezét az asztalon. – Értem, miért akarod tudni, Rosalind. De aggódom, hogy fájdalmas lesz.

– Et tu, Eve? – Rosalind saját, erős testére mutatott. – Úgy nézek ki, mintha plüssből és fogpiszkálókból lennék?

– Nem a Heart családot fogod megtalálni. A mi családunk el volt cseszve, de másé sem…

– Most viccelsz velem? – Rosalind letette a villáját, nehogy véletlenül beledöfje a húga kezébe. – A Heart család egy játék. Fantázia. Azt hiszed, én nem tudom?

Eve vállat vont.

– Csak meg akartam bizonyosodni róla.

– Nem a Heart családot keresem. Nem bírnám a hétköznapiságot. A kiszámíthatóságot. – Rosalind színpadiasan megborzongott. – Azt a sok rózsaszín, fehér és kék műanyagot.

– Oké. És mi az első lépés? – Eve a kávéskannáért nyúlt, és töltött magának még egy csészével. – Beszélni fogsz Laurennel?

– Nem tudom, hol máshol kezdjem. Apát nem kérdezhetem meg. Ha felidegesítem, meghalhat.

– Várhatnál, amíg jobban nem lesz.

– Ah… – Rosalind céltalanul körülnézett a konyhában, fütyörészett, a gránitpultot kopogtatta.

Eve nevetett.

– Nem akarsz várni.

– Persze, hogy nem. Most kell kiderítenem.

– Ilyen az én nyugodt, türelmes nővérem.

Rosalind még több tojást szúrt a villájára, majd felnézett, és Eve-re bámult.

– Hé, tudod mit?

– Nem. – Eve összehúzta a szemét. – Megijeszt ez a nézés.

– Lehet, hogy neked is jót tenne, ha megkeresnéd a biológiai szüleidet.

– Vagy lehet, hogy nem tenne jót. Lehet, hogy depressziós tömeggyilkosok családjából származom.

– Legalább biztosan magas és gyönyörű depressziós tömeggyilkosok. Én valószínűleg trolloktól jövök.

– Most komolyan, Rosalind. A családunk sokkal rosszabb is lehetett volna.

– Igaz. Vagyis biztosan. – Rosalind a mosogatóhoz vitte a tányérját, majd visszafordult. – Várj, tényleg?

– Ha! – Eve felállt, és vigyorogva nyújtózkodott egyet. – Mennem kell. Kösz a reggelit.

– Szívesen. Hagyd csak az edényeket! Tegnap este te mosogattál el.

– Biztos vagy benne? Ezt is köszönöm. Mikor fogsz beszélni Laurennel? – Eve azonnal feltartotta a kezét. – Ne is mondd! Amint elmegyek.

– Nagyjából.

Eve megrázta a fejét, még mindig mosolyogva.

– Csak ne kapjon ő is agyvérzést.

– Őt semmi sem ölheti meg. Lauren a legkiegyensúlyozottabb ember, akivel valaha találkoztam.

– Ez elég nagy dolog. Légy óvatos! Mármint vigyázz magadra! – Megölelte Rosalindot, és felvette a kávéját.

– Így lesz, ígérem.

– Mindjárt visszajövök.

Eve felment az emeletre, Rosalind pedig nekilátott a konyha rendbetételének. Imádta a testvéreit, de néha úgy érezte, mintha négy szülője lenne. Laurent is beleszámítva öt. Most pedig még kettőt akar hozzáadni?

Amikor Eve újra megjelent, kezében kis utazótáskájával, Rosalind kikísérte elegáns, sötétzöld Mercedeséhez, amelyet húga magának vett, amikor főiskolára ment. A kocsi tízéves volt, de még mindig szinte vadonatújnak tűnt – Eve szerint azért, mert nem volt hajlandó Bostonban, a hírhedten őrült sofőrök otthonában használni.

– Jó utat! – Rosalind erősen magához ölelte Eve-et.

– Köszönöm. – Eve beszállt a kocsiba, és letekerte az ablakot. – Megpróbálok visszajönni pár hét múlva, hogy segítsek. Sok sikert a kutatáshoz! Hívj, ha valami ijesztőt találsz! Vagy csak azért, hogy elmondd, mi a helyzet.

– Köszönöm, úgy lesz. – Rosalind eddig észre sem vette, mennyire feszültnek érzi magát, amiért egyedül kell megbirkóznia a kérdéssel, Eve ajánlata azonban hálával és megkönnyebbüléssel töltötte el.

– Szia! – Eve lassan kitolatott a kocsifelhajtóról, majd intett kecses, hosszú karjával, mielőtt szinte hangtalanul elhajtott az erdőn keresztül.

Rosalind átkarolta magát, és még jóval azután is a kocsi után nézett, hogy eltűnt a szeme elől. Jó döntés volt, hogy személyesen beszélt a testvéreivel, és még jobb, hogy külön-külön, így nem tudtak összefogni ellene, és egymásra támadni. Megkapta az engedélyt, amelyet akart. Most már csak az a monumentális feladat hárult rá, hogy kiderítse, hazudtak-e a szülei, és ha igen, akkor összerakjon egy teljesen új képet a családjáról és arról, honnan jött.

Huh! Ez nem is hangzik olyan nehéznek.

Röviden felnevetett, majd vonakodva megfordult, és visszasétált a túlságosan csöndes házba.

3.

1967. február 15., szerda

Már nem gondolok az orvosi dolgokra. Nem vagyok hajlandó. Nincs rákom, és kész. Túl jól érzem magam ahhoz, hogy beteg legyek, tele vagyok energiával, és jól alszom. Nincsenek tüneteim. Lehetetlen.

A Macsók és macák próbái nagyon jól mennek! Erre születtem, tudom. Olyan érzés, mintha a színpadon egy másik ember elevenedne meg bennem, egy olyan ember, akit nem tiportak porba annyira a szűk látókörű szüleim, ez az unalmas város és a ketrecbe zárt életem. Egy olyan ember, aki mindennél jobban szeretne felragyogni, valahol messze innen, valami grandiózus helyen. Ez beképzeltnek hangzik, de ez a napló csak az enyém, ahol őszinte lehetek, és nem kell aggódnom amiatt, hogyan hangzik. Bár ha esetleg valaki egyszer elolvassa ezt, akkor talán sztár lettem, és a rajongóm az, aki a halálom után vette meg a naplómat egy árverésen. Üdv, idegen, tudom, hogy beképzeltnek hangzik, amit írok, de nem érdekel! Annyira boldog, boldog, boldog vagyok, hogy valamiben ilyen jó, ilyen különleges lehetek. Sarah Brown csak egy szerep, de annyira valóságosnak hat. Érzem őt, minden porcikáját, az áhítatos jó kislányt és a szabad szellemet, aki arra vágyik, hogy kitörjön. Nagyon is valóságos, és nagyon is a részem.

Kivéve, hogy fogadni mernék: neki pont a megfelelő időben jött meg.

Rosalind belépett a Pine Ridge automata üvegajtaján az előcsarnokba, amelynek enyhe ételillata volt: vagy azt érezte, amit a lakók ebédre ettek, vagy ami vacsorára készült.

A nyugdíjasház Blue Hilltől délkeletre, egy kis emelkedő tetején helyezkedett el, ahonnan gyönyörű kilátás nyílt a Mount Desert Island-re – pont a túlsó oldalra ahhoz képest, amit a lányok a Candlewood Pointról láthattak. Ha már idősotthonban kell élni, nem lehet ennél jobbat találni.

Rosalind útközben megállt a Blue Hill-i közkönyvtárban, és az emeleti számítógépeken utánanézett a teljes androgén-inszenzitivitási szindrómának. Miközben a monitort bámulta, rossz, émelyítő érzés kúszott a mellkasába és a gyomrába, és egészen az idősotthonig követte.

A teljes androgén-inszenzitivitásban szenvedő nőkre normális, homokóra sziluett és női vonások jellemzőek – mint az anyjára. Túlnyomórészt nőnek tekintik magukat, és a hetero- és homoszexuálisok aránya megegyezik a normál népességével. De ezek a lányok női nemi szervek nélkül és rejtett herékkel születnek, amelyeket a serdülőkor kezdetén el kell távolítani, hogy elkerüljék a rák kockázatát. Általában nincs szeméremszőrzetük, és nem fejlődik ki teljesen a vaginájuk, amelyet több hónapon át fokozatosan egyre nagyobb tágítókkal kell nagyítani, hogy szexuális életet élhessenek.

Te jó ég!

Még mindig nehéz volt feldolgozni. Jillian Croft volt a női szexualitás megtestesítője, az a fajta nő, aki bárkit, férfit vagy nőt, meleget vagy heterót képes pirulásra késztetni és dadogó idiótává változtatni mindössze annyival, hogy megkérdezi, mennyi az idő. Nagy, mogyoróbarna szemét fegyverként használta, ragyogó mosolya teljesen ragályos volt, hangja gazdagon és kissé rekedtesen csilingelt, és ahogy beszéd közben a fejét gyakorlottan oldalra döntötte, olyan benyomást keltett, mintha sebezhető volna. Még a normál testtartása is érzékiséget sugárzott: egyik csípőjét előretolta, a háta enyhén meggörnyedt, mintha folyamatosan a vörös szőnyegen pózolt volna.

Ez a nő herékkel született?

Csakhogy a diagnózis felállításakor a csodálatos Jillian Croft még Sylvia Moore volt, egy tinédzser, aki szülei akarata ellenére és a tudtuk nélkül elbuszozott Maine-ből Manhattanbe, és addig lógott a Stella Adler Színészstúdió közelében, míg Daniel Braddock, az iskola tanára, aki akkoriban közel harmincéves volt, észre nem vette.

– De még mennyire, hogy észrevettem! – mondta mindig az apja, mire anyja elmosolyodott, Rosalindnak pedig hányingere lett.

A lelet szerint Sylvia Moore tizennyolc évesen még „nem tudott az állapotáról”. Anyjuk azt mondta Oliviának, hogy hegei jóindulatú daganatok eltávolításából származnak, amit kislánykorában mondhattak neki az igazság helyett. A műtét azt jelentette, hogy az 1969. januári látogatás előtt járt orvosnál, olyan orvosnál, aki tudta, mi a baja, és megtette a megfelelő orvosi intézkedéseket.

Hihetetlen, de sem az orvos, sem a saját anyja nem vette a fáradságot, hogy elmagyarázza Sylviának, mi is történik valójában a testével, és miért nem kamaszodik, mint a többi lány körülötte. Rosalind legszívesebben elautózott volna Betty nagymama házához, és jól ellátta volna a baját. Mégis ki tenne ilyet a lányával?

Sajnos nem az anyja volt az egyetlen lány, akinek hazudtak. Egy androgén-inszenzitivitással foglalkozó támogató weboldalon Rosalind szívszorítóan sok beszámolót talált az anyja generációjához tartozó és annál fiatalabb nőktől, akik elidegenedésről, félelemről, depresszióról és önutálatról írtak. Tudták, hogy nem olyanok, mint a többi lány, de az orvosi rendelőkben inkább bökdösték, lefényképezték és torzszülöttnek állították be őket, ahelyett hogy információt, együttérzést, tanácsadást vagy támogatást biztosítottak volna nekik.