Kicsikémnek

Éjszaka csak egy állat üvöltött az erdőn, egyetlenegy.

Angela Carter (M. Nagy Miklós fordítása)

1.

Nyolcévesek voltunk, amikor apa felvágott a torkomtól a gyomromig. Poros és vértől bűzlő műhelyében ült Brit Columbia vadonjának szívében, száradó állatbőrök lógtak mindenfelé, amelyek a homlokunkat simogatták, miközben alattuk lopakodtunk befelé. Beleborzongtam érintésükbe, a nálam jóval merészebb Aggie ördögi vigyorral az arcán furakodott elém. Nyarak sorát töltöttem azt kívánva, bárcsak tudnám, mi történik ebben a fészerben, de most leginkább valami távoli helyre vágytam.

Apa egy nyulat kapott el, és bár engedte, hogy kövessük őt a vadászaton, sosem mutatta meg az ölés pillanatát.

Aggie lelkesen tört előre, és nagyot rúgott a padlón lévő sós vizes vödörbe. Lába hangosan puffant, a hang az én lábamban is visszhangzott.

Apa sóhajtva nézett fel, és végigmért minket.

– Tényleg látni szeretnétek?

Aggie bólintott.

– Készen álltok rá?

Újabb bólintás.

Innen már ki tudtam venni a szőrös nyulat és a mindenfelé csillogó pengéket. Az állat nem mozdult; már halott volt.

– Akkor gyertek ide.

A két oldalára álltunk, és a munkapad fölé hajoltunk. Innen jól láttam a nyúl ezernyi színben játszó prémjét: rozsdabarna, sötétbe hajló narancssárga, meleg krémszínek, szürkék, fehérek és feketék. Színek kavalkádja, arra tervezve, hogy láthatatlanná tegye viselőjét, és elkerülje ezt a véget. Szegény nyuszi.

– Értitek, hogy miért csinálom? – kérdezte tőlünk apa.

Egyszerre bólintottunk.

– Önfenntartó életmód – szólalt meg Aggie.

– És mit jelent ez valójában? Inti?

– Csak arra vadászunk, amire szükségünk van, és visszaadjuk az ökoszisztémának, amire nincs szükségünk. Emellett ételt termesztünk, hogy a lehető legönfenntartóbb módon éljünk – válaszoltam.

– Így igaz. Szóval most fejet hajtunk eme lény előtt, és megköszönjük, hogy fennmaradhatunk a jóvoltából.

– Köszönjük – szólaltunk meg egyszerre Aggie-val. Úgy véltem, a nyulat fikarcnyit sem érdekli a hálánk, majd elnézést kértem magamban az illetlen gondolatért. Ám az egész beszélgetés alatt valami furcsa érzés motozott a hasamban, a legszívesebben kiszaladtam volna innen. Ez apa birodalma volt, a prémek, pengék és vér földje, az őt folyamatosan kísérő szagé. Mindig is az ő birodalma volt, és azt kívántam, hogy bárcsak örökre így maradna; mintha egy másik, sötétebb, felnőttebb helyre nyitottunk volna ajtót, és fogalmam sem volt, hogy Aggie miért akarja ezt, de ha így akarta, akkor maradnom kellett. Követtem őt, bárhova is ment.

– Meg kell nyúznunk, mielőtt megehetnénk. A bőrét majd kikészítem, hogy eladhassuk, vagy felhasználhassuk, a tetemet pedig az utolsó porcikáig megesszük, hogy ne maradjon…?

– Hulladék – feleltük.

– És miért fontos ez?

– Mert a hulladék a bolygó valódi ellensége.

– Gyerünk, apa! – kiáltotta türelmetlenül Aggie.

– Na jó, először felvágjuk a torkától a gyomráig.

A penge hegye a nyúl szőrrel borított torkába vájt, és azonnal tudtam, hogy óriási hibát követtem el. Kétségbeesetten próbáltam lehunyni a szemem, de a kés felnyitotta a torkomat, és egyetlen gyors mozdulattal végigszelte bőrömet a pocakomig.

Felnyitott testem a padlóhoz csapódott. Annyira valóságosnak tűnt, biztos voltam benne, hogy ömlik a vér, sikoltottam és sikoltottam, és most már apa is üvöltött, elhajította a kést, Aggie pedig a földre vetette magát, és szorosan magához ölelt. Szívverésünk összeolvadt, ujjai nyugtató ritmust vertek a gerincemen. Vézna karjában újra egésszé váltam. Önmagam, sehol semmi vér, sehol semmi seb.

Mindig is tudtam, hogy valahogy más vagyok, de ekkor döbbentem rá először, hogy ez veszélyes lehet. És ezen a napon történt, hogy mikor a fészerből az ibolyaszínű alkonyatba tántorogva a fák közé pillantottam, megláttam az első farkasomat, és a farkas meglátott engem.

* * *

Most, a világ másik felén a sötét rám nehezedik, légzésük körbevesz. A szag megváltozott. Még mindig meleg és földes, de pézsmaillat vegyül belé, ami félelemről árulkodik – egyikük felébredt.

Aranyszeme épp elegendő fényre talál, hogy visszatükrözze.

Csak nyugodtan, kérem hangtalanul.

Hatos számú, az anya, fémketrece belsejéből figyel. Szőre színe akár a téli égbolt. Mancsainak új érzés a fém érintése, és mindent megtennék, hogy elvegyem tőle ezt a hideg tudást. Ösztöneim arra biztatnak, hogy halk szavakkal és gyengéd érintéssel nyugtassam, de a jelenlétemtől fél a legjobban, így visszafogom magam. Könnyű léptekkel óvakodom el a többi fémketrec mellett, és a teherautó csomagterének ajtajához lépek. Az ajtó zsanérjai csikorogva engednek szabadon, bakancsom alatt ropog a hó. Az éjszakai világ kísérteties hely. A hószőnyeg a hold felé nyúl, ragyogásával fejezi ki hódolatát. A csupasz fák ezüstszínt öltenek, lélegzetem nyomán felhő száll.

Megkocogtatom a vezető felőli ablakot, hogy felébresszem a fülkében alvó többieket, akik most álmosan pislognak rám. Evan takaróba bugyolálta magát; nyakamon érzem a szövet szúrós érintését.

– A Hatos ébren van – közlöm velük, és mindannyian tudják, hogy ez mit jelent.

– Ennek nem lesz jó fogadtatása – szólal meg Evan.

– Nem fogják megtudni – felelem.

– Anne kiakad majd, Inti.

– Anne csessze meg.

A médiának itt kellene nyüzsögnie ebben a pillanatban, kormányzati fejeseknek és fegyveres őröknek kellene körbevennie minket, fanfároknak kellene szólnia. Ehelyett egy utolsó pillanatos beadvánnyal gáncsoltak el minket, hogy az utazás okozta stressz végül végezzen az állatainkkal. Ellenségeink egészen addig ketrecbe kényszerítették volna őket, amíg szívük fel nem adja a küzdelmet. De én nem hagyom. Így most négyünk – három biológus és egy állatorvos – a holdfény borította erdőbe lopódzik az értékes szállítmánnyal. Némán és láthatatlanul. Engedély nélkül. Épp úgy, ahogy eredetileg kellett volna.

Az út véget ért, így gyalog folytatjuk. A Hatos számú ketrecét emeljük fel először, Nielsszel a két hátsó sarkát fogjuk meg, míg a megtermett Evan egyedül cipeli az elejét. Amelia, az állatorvosunk, egyben az egyetlen helyi, itt marad, és őrzi a másik két ketrecet. Valamivel több mint fél mérföldnyire van innen a lakhelyük, mélyre süllyedünk a hóban. Hatos teljesen néma, csak halk lihegése jelzi mély nyugtalanságát.

Egy északi búvármadár hangja hívogat az éjszakában.

Eltöprengek, hogy felébreszt-e valamit Hatosban a magányos hang, felismeri-e benne a farkasüvöltéshez hasonló ősi hívást. Ám ha így is van, válaszát nem tudom megfejteni.

Mintha az örökkévalóságig tartana, mire elérjük a lakhelyet, de végül meglátom a drótkerítést. A kapun belülre tesszük Hatos ketrecét, majd elindulunk a másik két állatért. Nincs ínyemre, hogy őrizetlenül hagyjuk, de alig páran tudják, hová rejtettük az erdőben a lakhelyeket.

A következő a hím, Kilences számú. Óriási teremtmény, így az út még az előzőnél is nehezebb, ám némi könnyebbséget jelent, hogy ő legalább nem ébredt fel. A harmadik farkas az egyéves nőstény, Tizenhármas számú. Hatos lánya, jóval kisebb súlyú a többi felnőttnél, ráadásul Amelia is velünk tart most már. A nőstény Hatos és a hím Kilences sosem találkoztak; nem ugyanabból a falkából származnak. Most azonban egy helyre tesszük őket abban reménykedve, hogy megkedvelik egymást. Nemző farkasokra van szükségünk a sikerhez.

Persze ugyanakkora eséllyel tépik szét egymást.

Kinyitjuk a három ketrecet, és a kerítés mögé hátrálunk.

Az egyedül eszméletén lévő Hatos nem mozdul egészen addig, amíg annyira el nem távolodunk, hogy már alig tudjuk kivenni. Nem szereti a szagunkat. Egy kis idő elteltével látjuk, ahogy kecses teste felemelkedik, és kilép a hóra. Majdnem annyira fehér, mint a talaj, amit könnyed léptekkel tapos; ő is ragyog. Pár másodpercig a levegőt szimatolja, talán ekkor tudatosul benne a nyakára erősített rádiós bőrnyakörv, majd az új világ felderítése helyett lánya ketrecéhez üget, és mellé heveredik.

A látvány valami törékeny, meleg dolgot hív életre bennem, amitől már megtanultam rettegni. Veszély leselkedik itt rám.

– Hívjuk Kőrisnek – javasolja Evan.

A hajnal aranyszínűvé csiszolja a szürke világot, és a felkelő nappal együtt a két elkábított állat is ébredezni kezd. A három farkas maga mögött hagyja a ketreceket, és szemrevételezi egyetlen hektárnyi erdejét, amely csillog a kora reggeli fényben. Egyelőre csupán ekkora teret kapnak, és jól tudom, hogy ez nem elég, bárcsak ne kellene kerítéssel elzárni.

Visszaindulok a teherautó felé, a vállam fölött még hátraszólok:

– Nincsenek nevek. Ő a Hatos.

Nem is olyan régen, legalábbis az univerzum léptékével mérve, ez az erdő nem apró, ritkás facsoport volt, hanem élettől duzzadó, erős rengeteg. Berkenye, nyárfa, nyírfa, boróka és tölgy nyújtózott az ég felé óriási területen, színesre festették Skócia mára csupasz dombjait, menedéket és élelmet nyújtottak mindenféle szelíd és vad lénynek.

És a gyökerek és fatörzsek között, a lombkorona alatt farkasok futottak.

Ma újra farkasok lépdelnek ezen a földön, amely évszázadok óta nem látott hozzájuk hasonlót. Vajon emlékszik valami a testükben erre a tájra, épp úgy, ahogy a táj emlékszik rájuk? Hiszen jól ismeri őket; egész eddig rájuk várt, hogy felébresszék mély álmából.

Az egész napot azzal töltjük, hogy a többi farkast is lakhelyükre cipeljük, az este érkeztével térünk vissza a bázishoz, egy kis kőházikóhoz az erdő szélén. A többiek habzóborral ünneplik a szűk konyhában a tizennégy szürke farkas kiengedését a három akklimatizációs lakhelyre. Ám a farkasaink még nem szabadok, épp csak belevágtunk a kísérletbe. Egyedül ülök le a monitorok elé, és a lakhelyek kameráinak közvetítését figyelem, azon töprengve, hogy mire vélik új otthonukat. Ez az erdő nem tér el túl sokban Brit Columbia erdőitől, bár mérsékelt égövi, nem északi. Én is abból az erdőből származom, és jól tudom, mennyire mások a szagok, a látvány, az érzet. Ám egy dolgot biztosan tudok a farkasokról: alkalmazkodnak. Visszatartott lélegzettel figyelem, ahogy az óriási méretű Kilences odalép a törékeny Hatoshoz és lányához. A nőstények beásták magukat a hóba a kerítés mellett, és most fekve, óvakodva figyelik a közeledő Kilencest. A hím farkas föléjük tornyosul, bundája szürkében, fehérben és feketében játszik, fajtájának dicsőséges képviselője. Állával lenyomja Hatos fejét, így mutatja ki dominanciáját, és nyakam minden egyes porcikája érzi a hozzányomódó orrot. Puha bundája bőrömet csiklandozza, libabőrös leszek forró leheletétől. Hatos felnyüszít, de mozdulatlan marad, így fejezi ki hódolatát. Nem mozdulok: az ellenállás legkisebb jelére torkom köré zárulna állkapcsa. A hím farkas megharapdálja a nőstény fülét, fogak mélyednek a fülcimpámba, riadtan hunyom le a szemem. A sötétben a fájdalom épp olyan gyorsan száll tovább, mint ahogy lecsapott rám. Újra magam vagyok. Amikor ismét a képernyőre nézek, Kilences már nem foglalkozik többé a nőstényekkel, a kerítés mellett sétál fel és alá. Ha tovább figyelném, akkor a hó hidegét érezném csupasz talpamon, de visszatartom magam, így is túl közel kerültem már, a határaim megfeledkeztek magukról. A ház sötét mennyezetét bámulom, szívverésem lassan megnyugszik.

Más vagyok, mint az emberek többsége. Máshogy keresem az utat az életen át, az érintés teljesen egyedülálló értésével. Ezt már akkor tudtam, mielőtt nevén nevezhettem volna. Neurológiai kondíciónak hívják, hogy értelmet adjanak neki. Tükör-érintéses szinesztézia. Az agyam újraalkotja az élő teremtmények érzékszervi tapasztalatait, az összes emberét, és néha még állatokét is; ha látom, akkor érzem is, egy pillanat erejéig ő vagyok, egyek vagyunk, enyém a fájdalma vagy az élvezete. Varázslatnak tűnhet, és jó ideig annak is véltem, ám valójában nincs túl messze attól, ahogy mások agya működik; a mások fájdalmával való szembesülés fiziológiai reakciója a hátrahőkölés, a fintor, a megrezdülés. Empátiára drótoztak minket. Egykor örömömet leltem mások érzéseinek érzésében, de most már kimerít az érzékszervi információk folyamatos áradása. Most mindent megadnék a szabadulásért.

Ez a projekt földbe áll, ha nem tudok távolságot tartani a farkasoktól. Nem veszhetek el bennük, mert nem élném túl. A világ veszélyes hely a farkasok számára. Legtöbbjük nemsokára halott lesz.

* * *

Éjfél is elmúlik, mire legközelebb az órára nézek. A felváltva alvó és fel-alá járkáló farkasokat figyeltem, vártam, hogy egyikük elüvöltse magát, és a többiek csatlakozzanak hozzá. Ám a farkasok nem üvöltenek stresszhelyzetben. A kutatóbázis egy nagy szobából áll, ahová bezsúfoltuk az összes monitort és felszerelést, ehhez csatlakozik a konyha, hátul pedig egy fürdőszoba található. Kint egy istálló három lóval. Evan és Niels minden bizonnyal visszamentek már a legközelebbi városkában bérelt lakhelyükre – annyira fáradt vagyok, hogy arra sem emlékszem, elbúcsúztam-e tőlük –, míg Zoe, az adatelemzőnk a kanapén alszik. Órák óta el kellett volna mennem nekem is, kapkodva húzom fel téli ruhámat.

A hideg levegő a bőrömbe mar. Áthajtok az erdőn, egy kígyózó útra érek, pár mérföldet haladok a Cairngorms Nemzeti Park északnyugati csücske mentén, egyedül reflektorom fénynyalábja vezet. Sosem szerettem éjszaka autózni; az élettől nyüzsgő világot tátongó ürességé alakítja. Ha megállnék, és kilépnék az autóból, egy teljesen más világot találnék: reszkető élettel telit, fényvisszaverő szemek hunyorognának, apró lábak iszkolnának az aljnövényzetben. Lefordulok egy kisebb útra, amely elvisz a házamnak otthont adó völgybe. A szürkéskék kővel borított és legelőkkel szegélyezett völgyből két irányba nyílik kilátás: délen sűrű erdő hívogat, északon hosszú, csupasz dombok terülnek el, amelyek a tavasz jöttével legelésző gímszarvasokkal telnek majd meg.

Bent egyetlen lámpa sem ég, de a kályha narancssárga fényt áraszt. Lehámozom magamról a téli ruhát, majd a nappalin keresztül bemegyek egy hálószobába, amely nem az enyém. Mozdulatlanul fekszik az ágyban, csupán egy alak a sötétben. Mellé mászom; ha fel is ébredt, semmi jelét nem adja. Mélyen belélegzem, megnyugvást lelek a szagában, mely még mindig ugyanaz, bármennyire is megbomlott ő maga. Fakó haját simogatom, és hagyom, hogy az álom magába húzzon, biztonságban a testvérem szférájában, akinek mindig is az erősebbnek kellett volna lennie közülünk.

2.

– Gyengéden – mormolja apa.

Testvérem apró keze szorosan markolja a kantárt. Olyan apró ott a magasban, olyan kicsiny, le fogja vetni.

– Gyengéden.

Apa lelassítja, megsimogatja a hátát.

– Érezd őt. Érezd, ahogy átjár a szívverése.

A csődör nemrég még szabad volt, és egy része még mindig az, ám amikor Aggie átöleli óvatosan, épp úgy, ahogy apa mondta, megnyugszik.

A karám kerítésén átvetett lábbal üldögélve figyelem őket. A durva fa szúrja a kezemet, tüske megy az egyik körmöm alá. És közben én is a lovon ülök, testvérem vagyok, a remegő, óriási erejű bestia melegéhez nyomom magam, apa nagy, rendíthetetlen keze egyenesen tart, és én vagyok a csődör, az általa hordozott teher, és a hideg fém a szájában.

– Minden teremtmény ismeri a szeretetet – mondja apa. Figyelem, ahogy Aggie egyre gyengédebben és elszántabban öleli át a lovat. Nem fogja levetni.

Ám a csődör felemeli fejét a rózsaszínben játszó esti fényben; a szél egy szagot hozott el neki, patái a földön dobolnak. Megfordulok a kerítésen ülve, az erdő szélét fürkészem.

– Óvatosan – ismétli apa, egyszerre nyugtatja a lovat és a lányát. De szerintem már késő, mert most már látom. Ahogy az erdőből figyel minket. Egy árgus szempár.

Tekintetünk találkozik egy szempillantás erejéig, és én vagyok a farkas.

Miközben a hátam mögött a testvérem földre zuhan a felágaskodó lóról…

Zavarodottan ébredek fel a sokat álmodott álomból. Pár lélegzetnyi ideig a meleg ágyban fekszem, az emlékbe merülök, de a napot nem lehet megtagadni, fény árad be az ablakon át, és fel kell keltenem a testvéremet.

– Jó reggelt, kedvesem – mormolom, megsimogatom Aggie haját, és gyengéden felsegítem. A fürdőszobába vezetem, hagyja, hogy levetkőztessem, és beültessem a kádba.

– Igazi, valódi napfény vár odakint – biztatom, miközben sampont dörzsölök a hajába –, szóval inkább mossuk meg ezt a sörényt, jólesik majd a napon megszárítani. – Imádja ezt, de szavaim nem többek kettőnk számára írt színjátéknál; jól tudom, hogy nem fog kimenni. – A farkasok már lakhelyükön vannak. Túlélték az utat – folytatom fejbőre gyengéd masszírozását. – Haza akarnak majd futni.

Nem reagál. Rossz napja van, azaz bármennyit beszélhetek hozzá, nem tesz mást, mint közönyösen bámul valami számomra láthatatlan dolgot. De folytatom, hátha hall engem arról a távoli helyről is.

Aggie haja sűrű, hosszú és fakó, épp olyan, mint az enyém, és miközben a sampont módszeresen a gubancokba dolgozom, azon tűnődöm, hogy igaza volt-e, és tényleg le kellett volna vágnunk az egészet. Teljesen hidegen hagyja a haja most már, ám bármennyi bajlódással is jár a rendben tartása, nem tudom rávenni magam arra, hogy megszabaduljunk ettől a sörénytől, amelyről egész életében ismerték, amelyet egész életemben fésültem, fontam és ritkítottam.

– Talán képesek is lettek volna rá, ha nem cipeljük őket át az óceánon. – Kisegítem Aggie-t a kádból, megtörlöm, majd meleg, kényelmes ruhába öltöztetem, és a kályha elé ültetem, amíg megcsinálom a reggelit. – Hatos és Kilences egyelőre nincsenek oda egymásért – folytatom. – De nem is gyilkolták meg egymást. – A szavak olyannyira közömbösen követik egymást, hogy hátrahőkölök. Minden szerelemnek ez a módja? Mindegyik magában hordozza a gyilkosság veszélyét?

Ám Aggie-nak nem ugyanaz jut eszébe a szavak hallatán, túl messze van tőlem. Követni akarom, bárhová is ment, miközben minden másnál jobban félek attól a helytől.

Nem eszi meg a tojásokat, amiket a könyöke mellé teszek, túlságosan fáradt, túlságosan kimerült a lelke ahhoz, hogy bármivel boldoguljon. Gyengéden fésülgetem nedves haját, miközben a farkasokról beszélek neki; csupán ők maradtak nekem a dühön túl.

Lakhelyem nincs túl messze a bázistól; mind a városka, mind a központunk az Abernethy erdő szélén található, amely egyike az ősi kaledóniai erdő utolsó maradványainak, a legutolsó jégkorszak óta áll itt. Ezek az idős fák egy töretlen, kilencezer éves evolúciós lánc részei, és közöttük helyeztük el a legközelebbi farkaslakhelyet Hatossal, Kilencessel és Tizenhármassal. Ha sikerül falkává válniuk, akkor azt új otthonukról nevezzük majd el: Abernethy. Pár ház található csak a környéken, ám mögöttünk élénkzöld legelő terül el, ahol a környék birkatenyésztőinek állatai legelnek. Ha rajtam múlik, akkor nem ide telepítjük az új farkasfalkát. Ám a Felföldön igen kevés helyen nincsenek birkák, és a farkasok sem maradnak itt sokáig. Csak reménykedni tudok abban, hogy az erdő menedékét részesítik majd előnyben. A szélfútta fenyves mögött a Cairngorms-hegység magasodik, a Felföld vadonjának szíve, ahol egyetlen birka sem kóborol, és ahová egyetlen út sem vezet. Talán ez lesz a farkasok új lakhelye.

Feltekerem az autó fűtését. Az út csúszós a jégtől, szállingózni kezd a hó, a hópelyhek függönye gyengéd táncot jár. Az út gyönyörű: a vidék messzire elterül a szemem előtt, lankás dombok, kígyózó, befagyott folyók, sűrű facsoportok.

Először azt hiszem, hogy csak magam elé képzelem az úton átvágtató fekete lovat. Farka sötét üstökösként lebeg mögötte. Túl keményen taposok a fékre, a kerekek kipördülnek. A kocsi félkört ír le, hátrafordulva áll meg az út közepén, és még épp látom a fák között eltűnő állatot.

Hevesen dobogó szívvel parkolok le az út szélén. Egy terepjáró áll meg mellettem.

– Minden rendben? – szólít meg egy férfihang a hüvelyknyire letekert ablakból.

Bólintok.

– Nem látott esetleg egy lovat? – kérdi.

Arrafelé mutatok, amerre eltűnt a ló.

– A fenébe – morogja a sofőr, majd döbbenten figyelem, ahogy a terepjáró lehajt az útról, egyenesen a ló után. Elszörnyedve nézem, ahogy a havon szánkázva eltűnik az erdőben. Egy pillanatnyi tétovázás után az órámra nézek, kiugrok a kocsiból, és követem a keréknyomokat. Nincs nehéz dolgom: a kerék árkokat vájt az erdő talajába.

A hó egyre jobban hullik, a világ eltűnik körülöttem. Sietnem kellene, már most késésben vagyok, de továbbhaladok előre. Az ég felé emelem az arcom, hópelyhek olvadnak szét az ajkamon és ülnek meg szempillámon. Kezem egy nyírfa hűvös fakérgéhez ér. Negyvenezer nyírfa emléke lélegzik körülöttem, a csupasz ágak sárga lombkoronává válnak, épp annyira élővé, mint apa hangja a fülemben: Haldoklik. Meggyilkoljuk.

Kiáltás harsan valahonnan távolról.

Hagyom a semmibe hullani az emléket, és futni kezdek. El a terepjáró mellett a vastag hóba, ahol csak a lábnyomok és a lópaták nyomai vezetnek tovább. Teljesen kiizzadok, mire elérem a folyót: keskeny, fagyott csík a meredek partok között.

Előttem a férfi sötét alakja, lent a jégen álló ló.

Még ebből a távolságból is érzem a patáiba vágó hideget. A férfi magas, csak ennyit tudok kivenni téli ruhája rétegeiből. Rövid haja sötét, ahogy szakálla is. Egy fekete-fehér színű skót juhászkutya üldögél mellette nyugodtan. A férfi felém fordul.

– Tudja, hogy védett erdőben jár? – kérdezem tőle.

Értetlenkedő képet vág.

A terepjáró és az általa okozott rombolás felé intek.

– Nem zavarja, hogy épp megsértette a törvényt?

Egy pillanatig némán figyel, majd elmosolyodik.

– Nyugodtan jelentsen fel, amint végeztem a lóval. – Erős skót akcentusa van.

Szemügyre vesszük a jégen álló lovat: láthatóan kíméli az egyik első lábát.

– Mire vár? – fordulok türelmetlenül a férfi felé.

– Az egyik lábam nem szuperál valami jól, nem tudnék kimászni. És a jég sem tűnik túl biztosnak.

A folyót borító jégpáncélon apró repedések terjeszkednek a ló minden egyes mozdulatára.

– Hozom a puskámat.

A ló felhorkan, megrázza a fejét. Szőrének feketeségét csak a tágra nyílt, ide-oda járó szeme közötti, gyémánt alakú fehér folt töri meg. Horpasza hevesen mozog.

– Hogy hívják? – kérdezem.

– Fogalmam sincs.

– Nem a maga lova?

Megrázza a fejét.

Megindulok a meredek parton.

– Hagyja! Nem tudom majd kihúzni.

Végig a lovon tartom a szememet, miközben csúszva-kapaszkodva lefelé tartok a meredek parton. Csizmám eléri a jeget, óvatosan oldalazok előre. A jég egyelőre kitart, de egyes részein átsejlik az alatta áramló víz sötétje. Magam előtt látom, hogyan törne szét a jégréteg egyetlen rossz lépésem nyomán, hogyan tűnnék el egy szempillantás alatt némán a vízben; látom, ahogy testemet magával ragadja az áradat, bukdácsolva tűnök el a mélyben.

Gondolj a lóra! Rám szegezi a tekintetét.

– Szia! – szólítom meg, egyenesen mély szemébe nézek.

Hátraveti a fejét és dobbant a jégen. Harcias és dacos; közelebb óvakodom, mire felágaskodik, a jégre vágó patái nyomán reccsenés csattan. Azon töprengek, hogy tisztában van-e vele, hogy dühe lesz a gyilkosa; talán megbékélt ezzel, talán inkább az enyészet felé vágtázna, mintsem visszatérne oda, ahonnan elszökött. Kantár és zabla, hátán nyereg. Vannak lovak, amelyeket nem meglovaglásra teremtettek.

Leguggolok, minél kisebbnek próbálom mutatni magam. Most nem ágaskodik fel, rajtam tartja a tekintetét.

– Van kötél a kocsijában? – vetem hátra a vállam felett.

Hallom, ahogy a férfi a kocsihoz lép, hogy elővegye.

Együtt várakozunk a lóval. Ki vagy?, kérdezem tőle némán. Erős bestia, és ha jól látom, nemrég törték be. Hosszú ideje nem ültem már meg lovat, más lénnyé váltam azóta. Hagyom, hogy megnézzen, azon töprengek, vajon mire vélhet.

A férfi visszatér a kötéllel, és odahajítja nekem. Nem veszem le a szemem a lóról, miközben a kezem magától köti meg a jól ismert csomót, és akkor sem, amikor felegyenesedem. Egy sebes mozdulattal nyaka köré hajítom a lasszót, és meghúzom a nyakán. Dühösen ágaskodik fel, biztos vagyok benne, hogy a jég most adja meg magát. Lazán hagyom a kötelet, így nem ránt magával, de közben erősen tartom. Nem adok neki több esélyt, miután újra a jégen csattannak a lábai, erősen meghúzom a kötelet, hogy lefelé kényszerítsem a fejét, és mellé lépek, hogy felemeljem az első lábát. A két egymást követő mozdulat nyomán a ló behajtja a másik első lábát, és szinte megkönnyebbülten ereszkedik le a jégre, és dől oldalra. Átölelem a testét, suttogva simogatom a homlokát és a nyakát. Jó kislány. A szíve vadul ver, nyakam körül érzem a kötél szorítását.

– A jég! – figyelmeztet a férfi, a folyó felszínén ezernyi hajszálrepedés fut szét.

Amikor készen áll, átemelem a hátán a lábamat, gyengéden összeszorítom a térdeimet és csettintek a nyelvemmel: fel, fel. Feláll, és elhelyezkedem a nyeregben, a másik lábamat is átvetem a hátán. A kötél még mindig a nyakán van, de nincs rá szükségem, megmarkolom a sörényét, és a meredek part felé irányítom, miközben a jég vészjóslóan recseg alattunk. Ez fájni fog, mondom neki némán, de felszökken a part peremére, hátradőlök a hátán. Felkészülten várom az ugrást, együtt mozgok vele, lábam a nyeregben tart. Erőlködve tör felfelé, patái a fagyott földön keresnek fogást, a meredek part nem fog ki rajta, és egy pillanattal később már fent vagyunk, és átviharzik rajtam izgatottsága. A jégpáncél nagyot reccsenve adja meg magát mögöttünk.

Újra átölelem a nyakát. Jó kislány. Bátor kislány. Megnyugszik, de nem tudom, hogy mennyi időre. Nem bír ráállni a sérült lábára; a szabadulása talán végérvényesen tönkretette. Leszállok, és a férfinak nyújtom a kötelet. Durva felszíne dörzsöli csupasz kezét, az én kezemet.

– Legyen gyengéd vele.

– Ezer hálám – biccent felém. – Maga lovas?

Elhúzom a számat.

– Nem.

– Nem lovagolna vele haza? A Burns-farmról szökött el, nincs messze innen északra.

– Miért akarta megfogni, ha nem a magáé?

– Megláttam, épp ahogy maga.

Az arcát tanulmányozom.

– Megsérült a lába, nem szabad felülni rá.

– Akkor hívok egy szállítót. Maga nem idevalósi, ugye?

– Nemrég költöztem ide.

– Honnan? – kérdezi, én meg azon töprengek, hogy vajon olyasvalakivel akadtam-e össze, aki mindenkiről mindent tudni akar száz mérföldes körzetben. Sűrű a szemöldöke, és valami sötétség rejtőzik a tekintetében; talán még jóképű is lehetne, de nyugtalanít a tekintete. – Mi végre jött ide? – folytatja a kérdezősködést.

Hátat fordítok neki.

– Nem kellene hívnia valakit a ló miatt?

– A farkasokkal jött? – kérdezi, mire megtorpanok. – Mondták, hogy egy ausztrál leányzó is jön majd. Mi történt, elfogytak a simogatni való koalák?

– Mondhatni – felelem. – A legtöbb elégett a bozóttüzekben.

– Á.

Csak ennyit tud kinyögni.

Pár másodperc múlva újra megszólal.

– Szabadon engedték már őket?

– Még nem. De nemsokára.

– Figyelmeztetem a falusiakat, hogy zárják be az asszonyokat és a lányokat, mert eljönnek értük a nagy, gonosz farkasok.

Egyenesen a szemébe nézek.

– A magam részéről jobban aggódnék amiatt, hogy a lányok és az asszonyok elszöknek, hogy együtt fussanak a farkasokkal.

Meghökkenve bámul rám.

A kocsim felé indulok.

– Ha legközelebb egy állatot támad kedve követni, szóljon valakinek, aki ért is hozzá, ahelyett hogy letapossa az autószörnyetegével a védett növényzetet.

Hallom, ahogy elneveti magát.

– Igenis, hölgyem.

Egy utolsó pillantást vetek hátrafelé a lóra. Isten veled, üzenem neki némán. Sajnálom, folytatom, mert az a sérült láb másfajta szabadságot hozhat neki.

3.

Életünk első tizenhat évében Aggie és én minden évben két hónapot töltöttünk apánkkal az erdőben – igazi otthonunkban, ahová valóban tartoztunk. Ezt a tájat értettük. Gyerekként úgy hittem, hogy az erdő fái az igazi családunk. A legnagyobbak és legszélesebbek ágai messze a magasban terültek el; innen lehetett tudni, hogy nagyon idősek. Az óriástuják fakérgében függőleges csíkok futottak felfelé a gyökerektől egészen a csúcsig, ám ettől eltekintve teljesen simák voltak, szürkéjük ezüstté vált a lombkorona alatt bekandikáló délutáni fényben. A cédrusok elegánsan magasodtak páfrányszerű leveleikkel. A hemlokfenyők mások voltak, sötétebb színűek, nyersebbek, érdes fakérgüket tekergő minták borították. Mind a két fán festékfoltnak tűnő moha nőtt, zöldje vibrált a szemünkben. Rengeteg más fa is élt itt: a nagyok köré bújó kicsinyek, ifjoncok, engedetlen kamaszok. Némelyikük ujjai a földön kígyóztak, hogy elgáncsoljanak minket, ezek voltak a pimaszok, mások bozontosak és kövérek voltak, megint mások vékonyak és véznák. Mindegyik más volt: egyediek és furcsák, de egy dolog közös volt bennük: beszéltek hozzánk.

– Az erdőben egy számunkra láthatatlan dobogó szív rejtőzik – mondta nekünk egyszer apa. A földre heveredett, mi pedig utánoztuk, a meleg talajra tettük a kezünket, és a fülünket hegyeztük. – Itt van, épp alattunk. Így beszélnek a fák egymással, így gondoskodnak egymásról. Egymásba szövődnek a gyökereik, fák tucatjainak gyökerei egy végtelenbe nyúló hálóban, és titkokat suttognak egymásnak. Figyelmeztetik a veszélyre a másikat, és megosztják a táplálékot. Épp olyanok, mint mi, egy család. Erősebbek együtt. Semmi sem boldogul egyedül az életben. – Elmosolyodott, és felénk fordult: – Képesek vagytok meghallani a dobogását?

Mi pedig valahogyan hallottuk.

Azon a napon, amikor betöltöttük a tízet, apa egy eddig ismeretlen helyre vitt minket. Egész életünkben ebben az erdőben táboroztunk, de még sosem hozott el magával ennyire messze. Öt éjszaka aludtunk a zöld lombkorona alatt, öt napon keresztül gyalogoltunk. Aggie imádott addig várni, amíg a csend mindent beborított, majd akkorát kiáltott, hogy az egész világ beleremegett. A magam részéről jobban szerettem a csendet.

Apa mindenhová magával vitte Werner színnómenklatúráját; úgy vélte, hogy eme könyv alapján érdemes élni. Aggie-val felváltva böngésztük a könyv oldalait, végigfuttattuk ujjainkat a színek kicsi négyzetein és a mellettük lévő leírásokon, és mindegyiket a szívünkbe véstük. Minden egyes árnyalaton egy állat, egy növény és egy ásvány osztozott. Apa gyakran mondogatta büszkén, hogy Charles Darwin ugyanezt a könyvet használta a természetben látott színek leírására a HMS Beagle fedélzetén folytatott utazása közben. Mindig csodálattal töltött el, hogy a „húsvörös”, amit én leginkább fakó, barnás rózsaszínnek láttam, nem csupán a mészkő és a sarkantyúfű virága, hanem az emberi bőr némelyik árnyalatának színe is. A „poroszkék” pedig a tőkésrécék szárnyán található szépségfolt színe, a szellőrózsa kékes-bíbor porzója és a rézérc mélykékje.

– Ez a könyv mindent összeköt – mondta apa. – Megmutatja, hogy minden ugyanaz, a szín különböző árnyalatai. A természet részévé tesz minket.

Ám apa aznap alig szólalt meg, mi pedig csendesen követtük egészen addig, amíg egy domb tetejére érve üres völgy tárult a szemünk elé a buja erdő helyett. A talaj csupasz volt, minden egyes fát kivágtak és elvittek.

– Mi történt itt? – kérdezte Aggie döbbenten, de apa némán fogadta be a látványt, és mintha a szemünk láttára öregedett volna meg. Szeme valami távolban lévő dologra szegeződött. Nehéz lett volna eltéveszteni; magányos fa, nagyobb mindegyiknél, amit eddig láttam. Elképesztő méretű duglászfenyő, az ég felé nyúlik, törzse nyolcvan százalékán egyetlen ágat sem látni. Rendíthetetlenül állt a rombolás közepén.

Apa lefelé vezetett minket a völgybe, egyenesen a fához, amely lépésről lépésre óriásibbnak tűnt. Hanyatt dőlve figyeltem az eget cirógató leveleit.

Majd apa egy történetet mesélt nekünk.

– Nem mindig az az ember voltam, akit ti ismertek – kezdte. – Sok évvel ezelőtt, mielőtt ti akár gondolattá formálódtatok volna, favágó voltam.

Elmesélte, hogyan járta az erdőt; olyannyira hasonlóan ahhoz, ahogy most járja, és mégis teljesen másképp. Neki kellett megmutatnia a társainak, hogy hol vágják ki a fát, és hol hagyják abba, színes ragasztószalagokkal jelölte az egyes példányokat és faanyaguk értékét. Amint végzett, megérkeztek a favágók, felbődültek a láncfűrészek, és a vidék, amit élőként járt be, holttá vált.

Egy nap ezt a földet járta. Teljesen máshogy nézett ki annak idején. Annak a folyónak az irányából érkezett, amin átvágtunk ma reggel, távolságot mért, és kijelölte a fákat. Majd elért ide. Ehhez a duglászfenyőhöz, ami az egész életét megváltoztatta.

Azonnal tudta, hogy valami különleges dolog áll előtte. Nagyobb, mint bármelyik, amivel eddig találkozott, egy egész vagyont ér. Vörössel jelölte meg, és folytatta a munkát.

Ám valami újra és újra visszahúzta ide, újra és újra az égbe nyúló fenyőt bámulta, ahogy a nappal lassan estébe váltott. A fa felébresztett benne valamit. Így aztán a huszonöt éves Alexander Flynn elővette zöld ragasztóját, és újra megjelölte a fát: „Meghagyni”. Így ért véget a karrierje.

– Még aznap felmondtam, és sosem mentem vissza – folytatta. – Túl későn. Túlságosan későn. – Végigjáratta a tekintetét a facsonkokon. – Most már fenyegetett fajnak számít. Az öreg duglászfenyők kilencvenkilenc százalékát kivágták, ez egyike az utolsóknak.

– Magányos? – kérdeztem, és belesajdult a szívem, amikor a kutató, semmibe tartó gyökerekre gondoltam.

– Igen – felelte apa. Majd a duglászfenyő törzsének támasztotta homlokát, és olyat tett, amit Aggie és én sosem láttunk még tőle, sem azelőtt, sem később: elsírta magát.

Hosszú az út Vancouvertől Sydney-ig, és Aggie-val jól ismertük ezt a hosszú utat. Hosszú út a favágóból erdőlakóvá vált apától a bűntől megkeményedett városi nyomozó anyáig. Anyával teljesen más világban éltünk. Ám még azután is, hogy rég hazaértünk a beton lakótömbbe, a fák nélküli, homokos tengerpartra és a végtelenül morajló óceánhoz, még mindig a magányos duglászfenyőről álmodtam, és azzal ébredtem, hogy semmibe nyúló gyökerei az enyémek, hiábavalóan kutatnak más gyökerek után, semmit sem találnak, még Aggie gyökereit sem.

Anya nem kérdezte meg tőlünk, hogy milyen volt Kanadában – sosem kérdezte meg. Ami azt illeti, nem nagyon kérdezett tőlünk semmit. A kérdezősködés az én reszortom volt, mindig többet akartam tudni, egyetlen válasz sem elégített ki, mint ahogy egyszer anyám közölte, egy papagáj voltam, aminek csak azért tanították meg a „miért” szót, hogy őrületbe kergesse az anyját.

Leginkább a szüleim izgattak, és annak a kérdése, hogy miért nem láttam őket sohasem ugyanabban a szobában, vagy legalább együtt. Miért éltek apával ennyire messze egymástól? Valakinek a repülőtársaságokat is el kell tartania, válaszolta elmésen. Nem hagytam annyiban. Hol találkoztatok? Kanadában. Mit csináltál Kanadában? Az emberek néha más országokba látogatnak, Inti. Hány éves voltál? Nem emlékszem. Beleszerettél? Felnőttként mást jelent ez majd neked. Boldog volt, amikor teherbe estél? Sosem láttam boldogabbnak. És te? Mit gondolsz, tökfej? Akkor miért mentetek szét? Mert karriert akartam, ő pedig nem volt hajlandó elhagyni az erdejét. Miért? Mit miért? Miért nem tudta elhagyni? Fogalmam sincs, Inti, sosem fogom ezt megérteni, zárta le a beszélgetést anya, majd úgy tett, mintha becipzározná a számat, amitől mindketten nevetésben törtünk ki, és ezzel aznapra véget ért a vallatás.

Némi idő elteltével apánál tett legutóbbi látogatásunk után, miközben minden este halott fák töltötték meg az álmaimat, anya a dolgozószobájába hívott, és ez annyira szokatlan volt, hogy már maga a tény nyugtalansággal töltött el. Anya dolgozószobája a sebek, vér és halál színtere volt. Hasonlóan apa műhelyéhez. Nem léphettünk be ide.

– Ülj ide – húzott egy második széket az íróasztalához. Leültem, a résnyire tárt ajtóra pillantottam, amely mögött Aggie hallgatózott. – Mit csináltatok apánál? – kérdezte anya.

– Táboroztunk, meg ilyesmi.

– Akkor miért vagytok mindketten ennyire zaklatottak?

Elgondolkodtam a kérdésen.

– Ott volt az a rengeteg kivágott fa.

Mintha egy örökkévalóságon át tanulmányozta volna az arcomat.

– Inti – szólalt meg határozottan. – Meg kell keményedned.

Elvörösödtem.

Anya megsimította a hajamat, és az ölébe vett erős karjával. Az asztalon nyitott dossziék hevertek, bennük képek. Mosolygó nők.

– Ők azok, akiket az elmúlt egy hónapban megöltek a barátaik vagy a férjeik.

Értetlenül néztem.

– Hetente történik ilyen Ausztráliában.

– Miért?

– Nem tudom. Azt viszont, igen, hogy a fák miatti aggódásnál sokkal hasznosabban is leköthetnéd az energiádat. Aggódj inkább emiatt: más emberek miatt. A tükör-érintésed alapból sérülékennyé tesz, ráadásul túl kedves vagy, Inti. Ha nem vigyázol, ha nem őrködsz, valaki bántani fog. Érted?

Egy zsebkést vett elő az asztal fiókjából. A fiókban volt a gumibotja és az elektromos sokkolója, de a pisztolyát a munkahelyén hagyta. Sosem láttuk nála, de Aggie folyamatosan pisztolyos képeket rajzolt róla, és állandóan a fegyverről kérdezősködött.

Anya kicsattintotta a pengét, és minden figyelmeztetés nélkül a mutatóujjába vágott.

Felkiáltottam a hirtelen fájdalomtól, és megragadtam az ujjamat, hogy elállítsam a vérzést, de egy csepp sem volt ott, és tudtam, hogy nem is lehet, ám mégis átvert minden egyes alkalommal.

Aggie üvöltve rontott be a szobába.

– Hagyd abba!

– Nyugi, Aggie – fordult felé anya. – Minden rendben Intivel. Nyisd ki a szemed! – utasított, és miközben rámeredtem, megvágta a második ujját, majd a harmadikat, a negyediket és az ötödiket. Hevesen zokogtam, ő pedig nyugodtan beszélt tovább. – Ez nem a tied, nem hozzád tartozik. Az agyad hazudik, amikor mást állít. Védelmet kell állítanod.

– Én leszek a védelme – vágta rá hevesen Aggie.

– Ezt tudom jól, de nem mindig lesztek együtt, saját védelemre van szüksége.

Egymásra néztünk Aggie-val, és egy szempillantás alatt kivertük a fejünkből anya mondatát.

– Hogyan? – kérdeztem anyától.

– Bárhogyan, ahogy csak tudod, mert az emberek bántják egymást, mindennap szemtanúja vagyok. El kell kezdened megvédeni magadat. Egészen addig vágom az ujjaimat, amíg már nem érzed.

És így is tett.

* * *

Nem elégít ki a bázison lévő monitorok képe, így a farkasok lakhelyéhez indulok, és felmászom egy közeli fára. Távcsővel figyelem, ahogy Hatos és Kilences eldönti, hányadán áll a másikkal.

Biztos vagyok benne, hogy nem jön össze. A világ nem lehet ennyire kegyes, nincs ekkora szerencsém.

Majd mégis összejön, mert az egésznek semmi köze hozzám és a szerencsémhez.

A hím a nőstényhez lép, aki állva fogadja. Biztosra veszem, hogy egymásnak esnek, és a végén egyikük holtan marad a földön, minden bizonnyal a kisebb méretű nőstény. De ehelyett Kilences Hatos orrához érinti a saját orrát, és mellé fészkelődik, hogy egymást melegíthessék. Egymás szőrét nyalogatják, majd egymás mellé hajtják a fejüket.

Több száz éve az első farkaspár Skóciában.

Könnyű azt mondogatni magamnak, hogy a köztük lejátszódó esemény nem több biológiánál, a természet működésénél, de vajon a szerelem nem található meg minden dolog természetében?

Lekecmergek a fáról. Akár teherbe esik az egyik nőstény ebben a párzási szezonban, akár nem, három szaporodásra képes párunk van már, ami azt jelenti, hogy egy lépéssel közelebb vagyunk a farkasok visszatelepítéséhez Skóciába. Az erdő csak ezután éledhet fel.

Visszafelé egy kis kitérőt teszek, hogy bejárhassam a dombot, amelyre az egész vállalkozás épül.

Néhány héttel ezelőtti Skóciába érkezésemkor Evan először erre a domboldalra hozott el. Ezt választották ki a növényzet felmérésére, amely majd bekerül a kormányzatnak készített jelentésünkbe. A korábbi életében botanikusként dolgozó Evan szorosan együttműködött a felmérést tőlünk függetlenül folytató botanikusokkal.

Egy nagyjából százméteres metszést alakítottak ki, azon belül pedig kisebb négyzet alakú területeket jelöltek ki.

– Négyszer-négyes négyzetek – magyarázta Evan első látogatásomkor. – A faji sokszínűséget és egyedszámot figyelik a következő évek során, hogy lássuk, milyen hatást gyakorolnak a farkasok az élőhely-regenerációra.

Szemem felmérte a szélfútta domboldalon lévő növényi életet, épp úgy, ahogy most teszem. Alig akad pár fa, a csarab és a hanga alatt pedig rövid fű reszket. A Skót-felföldet benépesítő gímszarvasok kedvenc legelője.

– Szóval ez a darab föld dönti majd el, hogy sikeresek leszünk-e, vagy sem – szólaltam meg.

– Igen. És jobb, ha összekapja magát, mert most kifejezetten rusnya.

Alig érek vissza a bázisra, amikor csörögni kezd a telefonom. Kicsit összerúgtam a port a Farkas Alapítványnál dolgozó Anne Barrie-vel, miután engedély nélkül helyeztük ki a farkasokat, de úgy vélem, hogy leginkább azért ideges, mert ő is jelen szeretett volna lenni. Rengeteget dolgozott érte, valahol szemétség volt ez tőlem, viszont gondatlanság lett volna a ketrecekben hagynom őket. Eljátszom a gondolattal, hogy nem veszem fel a telefont, nincs hangulatom egy újabb letoláshoz.

– Hahó, Anne!

– Ugye ott leszel a ma esti találkozón?

Nagyot sóhajtok.

– Ott leszel, Inti. Muszáj, hogy a projekt vezetője megmutassa magát.

– Oké, legyen.

– De egy szót sem szólsz, rendben? Hagyd Evanre. Ő megnyerő, szemben veled.

– Köszi szépen.

– Komolyan beszélek. Most esélyünk nyílik az indulatok lecsillapítására, nem szabad tovább hergelni őket.

– Úgy gondoltam, hogy magamra tetoválom a vegán hatalom jelképét. Mit gondolsz, segítene?

– Kérlek, hagyd abba a hülyéskedést, Inti. Nincs erre időm.

– Mi a fenének dörgölődzünk egyáltalán a szakszervezetekhez?

– Jézusom, hagyd abba. Tudom, hogy ennyire te sem vagy hülye.

Önkéntelenül is elvigyorodom; olyan könnyű kihozni a sodrából.

– Csak kérlek, ne kapd fel a vizet – mondja végül.

– Nem fogom, rendben leszek.

Az iskola aulájában nincs fűtés, mintha még hidegebb lenne a levegő itt, mint odakint. Elgémberednek az ujjaim, miközben egy hátul lévő székre telepedem Niels és Zoe mellé. A közönségben ülő egyik nő táblát tart a magasba: CIGARETTA ÉS FARKASOK: NÉMA GYILKOSOK, egy gyerek pedig lelkesen lóbál egy másikat: AKAD MÉG SZARVAS, MIRE FELNÖVÖK?

A színpadon lévők egy sorban ülnek. Evan a mi képviselőnk, nem csak azért, mert megnyerő és összeszedetten fogalmaz, hanem azért is, mert ő a csapatunk egyetlen skót tagja, és állítólag ez sokat számíthat a helyieknek. Evannel szemben Niels merev skandináv, aki betéve tudja a tudományterületét, de fikarcnyit sem ért az emberekhez, és vaskos norvég akcentusa miatt alig lehet érteni, mit beszél, az adatelemzőnk, Zoe amerikai, utálja a külvilágot, és nem is csinál titkot ebből, én pedig komisz természetű ausztrál vagyok, aki képtelen elrejteni a megvetését, ráadásul borzalmas vagyok a nyilvános megszólalásokban. Evan mellett Anne ül, a harcos, aki egymagában verte át a projektet a skót parlamenten, és azóta is folyamatosan a seggemben van. Fogalmam sincs, hogy kik lehetnek a többiek – gondolom, a helyi közösség oszlopos tagjai. A közönség soraiban ott vannak a gazdaszakszervezet és a vadőrszövetség tagjai, a természetjárók egyesületének képviselői, és a Cairngorms legnagyobb földtulajdonosai – mindegyikük ellenzi a projektet. És bármennyire is ugrattam Anne-t, jól tudom, hogy miért ellenzik. Senki sem képviseli a mezőgazdasági nagyvállalatokat itt. A jelenlévők legtöbbje óriási anyagi nyomás alatt lévő helyi gazda, és rémisztő számukra a rengeteg munkával biztosított megélhetésükre leselkedő veszély, bármennyire is nem valós ez a veszély. Evan dolga, hogy enyhítse valamennyire ezt a félelmet.

A színpadon lévők egyike feláll, és megköszörüli a torkát; ősz hajú, a tradicionális skót szoknyát egy házias kötött pulóverrel kombinálja.

– A legtöbb jelenlévő valószínűleg ismer, de azok, akik nem: Andy Oakes polgármester vagyok. Azért hívtuk össze ezt a ma esti megbeszélést, hogy mindenki megkaphassa a szükséges információkat, megfogalmazhassa aggodalmait, és azokra remélhetőleg megnyugtató választ kapjon. Ma este felszólal Anne Barrie, a Farkas Alapítvány vezetője a Vadítsuk vissza Skóciát szervezettel együttműködésben, és Evan Long, a Cairngorms Farkas Projekt egyik biológusa.

Anne kezdésként mindenkinek köszönetet mond, nehéz lenne ennél barnább nyelvűnek lennie, majd átadja a színpadot Evannek, aki felvázolja a helyzetet: jelenleg tizennégy farkas él lakhelyeiken a Cairngorms Nemzeti Parkban, és a tél végén kiengedjük őket, hogy szabadon járják a skót felföldet. A kísérleti fázisban lévő természet-helyreállító folyamat részeként vannak itt, amely a klímaváltozás elleni szélesebb harc része.

– Skóciában válságban lévő ökoszisztémában élünk – hangsúlyozza Evan. – Rendkívül fontos, hogy újjáélesszük a vadont az országban. Amennyiben 2026-ra sikerülne százezer hektárral bővíteni az erdők területét, úgy drámai mértékben csökkentenénk a klímaváltozásért felelős szén-dioxid-kibocsátást, és több élőhelyet tudnánk biztosítani az őshonos fajoknak. Mindezt viszont csak a növényevő populáció szabályozásával érhetjük el, és ennek a legegyszerűbb és leghatékonyabb módja egy jóval a mi megjelenésünk előtt itt élő kulcsragadozó faj visszahelyezése. Az ökoszisztéma létfontosságú ragadozó eleme már több száz éve hiányzik a rendszerből, egészen azóta, mióta a vadászat miatt kihaltak a Skót-felföldön a farkasok. Kiirtásuk nagy hiba volt a részünkről. Egy ökoszisztémának csúcsragadozókra van szüksége, mivel azok olyan dinamikus ökológiai változásokat váltanak ki, amelyek zuhatagszerűen végigömlenek az egész táplálékláncon; ezt trofikus kaszkádnak nevezzük. A csúcsragadozók visszatérése következében az egész természet kedvező irányba változik: több élőhely lesz a vadon élő állatok számára, javul a talaj minősége, kevesebb áradás várható, csökken a szén-dioxid-kibocsátás. Mindenféle méretű és fajú állat fog visszatérni ezekre a földekre.

A körülöttem ülők arcát figyelem: a legtöbben valahol az ingerült, az unott és a szimplán értetlen között helyezkednek el.

Evan nem adja fel.

– A szarvasok megeszik a fa- és a növényhajtásokat, így azoknak nincs esélyük felnőni. Túl sok a szarvas. Ám a farkasok megritkítják a szarvaspopulációt, és mozgásban tartják, aminek köszönhetően esély nyílik a vegetáció természetes fejlődésére, aminek köszönhetően visszatérnek a beporzó rovarok és kisebb emlősök és rágcsálók, akik nyomán visszatérnek a ragadozó madarak, és a rókapopuláció kordában tartása révén a farkasok lehetővé teszik a borzokhoz és a hódokhoz hasonló közepes méretű állatok gyarapodását is. A fák újra megnőhetnek, ellátva minket az élethez szükséges levegővel. A változatos ökoszisztéma egészséges ökoszisztéma, és mindenkinek haszna származik egy egészséges ökoszisztémából.

Egy férfi áll fel a közönség soraiból. Élesre vasalt fehér inget visel nyakkendővel, kezében szorongatja tweedsapkáját. Szürke bajsza fenséges látványt nyújt.