A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Max Monroe: Best Frenemies, 2023

Fordította
VARGA CSABA

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Vonzó ajánlat (Winslow fivérek 1.), 2022

Szexi alku (Winslow fivérek 2.), 2022

Izgató titok (Winslow fivérek 3.), 2023

Őrjítő vágy (Winslow fivérek 4.), 2023

Mr. Brooks (Nagypályások 1.), 2023

Mr. Kelly (Nagypályások 2.), 2024

Mr. Lancaster (Nagypályások 3.), 2024

Véletlen vallomás (Szerelmi kalandok 1.), 2024

Best Frenemies

Published by Max Monroe LLC © 2023, Max Monroe

All rights reserved

Hungarian translation © Varga Csaba, 2025

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2025

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Moldova Júlia

Korrektúra: Dobos Attila

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2025

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5709-69-4

Ajánlás

Ajánljuk e könyvet annak a ténynek, hogy a valódi élet néha furcsább lehet az irodalomnál.

Meg annak, hogy e könyv miatt teherbe esett az egyikünk.

Tiffanynak, vagyis a „túrós-mustáros lánynak” is a TikTokon. E regény megírása során az általad ajánlott, elképesztően furcsa, de különös módon kielégítő ételekből merítettünk erőt. Bár az is igaz, hogy a családunk háborodottnak tart minket, ha meglátják, hogy mi van a tányérunkon.

A szerzők megjegyzése

A váratlan páros egy önmagában is olvasható, teljes, romantikus regény. Csordultig tele van az egymásba szerető ellenségek izgalmas kalandjaival, melyek egész biztosan lenyűgöznek téged.

Mivel a történet nagyon mulatságos, elképesztően szexi és rohadtul vicces, ezért nem hagyhatjuk, hogy egy fontos figyelmeztetés nélkül vágj bele.

A könyv humoros és függőséget okozó tartalma miatt felhívjuk a figyelmedet arra, hogy milyen tevékenységek nem ajánlottak olvasás közben: ne olvasd ezt a regényt a metrón, az első randidon, vagy miközben sorban állsz az élelmiszerboltban. Ne olvasd az esküvőd napján, a gyereked születése közben, családi vacsorán, amikor eszel és/vagy iszol, de munka közben sem. Ne olvasd fel a főnöködnek és/vagy akkor, ha valamilyen géppel dolgozol. Ezenfelül, ha esetleg az életkorod/terhesség/gyermekszülés stb. miatt hólyagproblémáktól szenvedsz, akkor azt ajánljuk, hogy a könyv olvasása közben használj megfelelő egészségügyi termékeket és/vagy eleve ülj le a vécére. Az olvasásra nem alkalmas helyek felsorolása meglehetősen hosszúnak tűnhet, ám leszögezhetjük, ha a megfelelő körülmények között merülsz el a regényünkben, csodálatos élményben lesz részed.

Jó olvasást!

Szeretettel:

Max & Monroe

1. fejezet

Március 18., péntek

Mack

Mark Twain mondta állítólag valamikor: „Ha reggel megeszel egy élő békát, akkor a napod hátralévő részében ennél rosszabb már nem is történhet veled!”

Nem próbálkoztam azzal, hogy egy biológiakísérlet során tényleg megkóstoljam a nyers beleket, de átvitt értelemben véve nagyon is e módszer szakértője vagyok. Az elmúlt öt évben ugyanis minden reggel Claude O’Conorral edzettem a Shamrock Ökölvívó Clubban, és még sohasem fordult elő, hogy a sportközpontból ne minimum két új és titokzatos fájdalommal jöttem volna ki.

Azt gondolhatná az ember, ez elég ok ahhoz, hogy többé már ne menjek le oda, ám én mindig is megszállottan vágytam az olyan kihívásokra, melyek próbára teszik a testem, és elérik, hogy a szívem adrenalintól zakatoljon. Az ilyesmi elkerülhetetlen sajgással és fájdalommal jár.

Ha őszinte akarok lenni, be kell vallanom, hogy a sajgás, a fájdalom és a kellemetlenségek jelentős szerepet játszanak az életemben. Mivel több mint hétmilliárd ember él a nagyvilágban, gyakorlatilag lehetetlen, hogy mindenki valóra válthassa a terveit.

A nővérem, Lizzy szerint ez a hozzáállásom a kiváltságos neveltetésem eredménye – és a testvérem előszeretettel emlékeztet arra, hogy bár ugyanazok a szüleink, az én gyerekkorom mégis megdöbbentően eltért az övétől. Persze, amikor felbukkantam a negyvenes éveikben járó Randy és Beth Houston életében, egyből a feje tetejére állt a világ körülöttük.

Többé már nem az volt a lényeg, hogy a kijelölt úton haladjanak és megfeleljenek a közvetlen környezetük elvárásainak – már senkinek nem akartak megfelelni.

Édesanyám szerint váratlan ajándék voltam, és ő semmiképpen sem hagyta volna, hogy bármelyikünk is lemaradjon a szép élményekről. Mivel az apukám teljes mértékben elfogadja a felesége útmutatását, így az életem kibaszottul különös módon alakult.

Büszkén felszegett fejjel járom a magam útját, még akkor is, ha időnként úgy kell bicegnem, mint most az 59. utcai metróállomás bejáratához.

A fülemben az airpodsomból a Led Zeppelin gyönyörű dallamai szolgáltatják a kora reggeli órák zenei hátterét. A MetroCardomat a leolvasóhoz érintem, és kezemben a sporttáskámmal meg az italtartóban három, előre megfontolt szándékkal vásárolt starbucksos kávéval beszállok az egyik, szinte teljesen üres szerelvénybe. A reggeli csúcsforgalom még nem kezdődött el, aminek leginkább az az oka, hogy nagyon korán van – hat harminc sincs –, és mindazok, akiknek fontos az alvás, megpróbálják az utolsó pillanatig húzni az időt.

Személyes véleményem szerint a világ túlságosan is tele van izgalmas dolgokkal ahhoz, hogy az elengedhetetlenül szükségesnél több időt töltsek a szemhéjam belső oldalának a bámulásával.

Pontosan akkor, amikor a metró elindul a következő állomás felé, a mobilom rezgése üzenet érkezését jelzi. Némi zsonglőrködéssel jár, hogy elővegyem a zsebemből. Nagyon kíváncsi vagyok, hogy ilyen korai időpontban ki keres, ezért megnézem a kijelzőt.

A postafiókomban három olvasatlan üzenetet találok. Nem foglalkozom azzal a kettővel, amit tegnap éjjel Gyümölcslébáros Marytől és Szupermarketes Callie-től kaptam, hanem megnyitom a lenyűgöző unokatestvéremtől éppen most érkezettet.

Nekem elhiheted, tisztában vagyok azzal, igazi seggfejnek tűnhetek amiatt, hogy milyen néven mentem el a mobilomon a csajokat. Néha nehéz fejben tartani, hogy ki kicsoda. Olyan szingli faszi vagyok, aki szívesen csajozik. Imádom a nőket, szeretek időt tölteni a társaságukban, de a közös kaland általában egy-két randi után véget ér.

Thatch: Egy szívességet kell kérnem tőled, unokatesó. Haza tudnád ma hozni Gunnart az iskolából? Cassnek és nekem is rohadt sok a melónk. Ace otthon lesz, amikor odaérsz Gunnarral, így te meg a faszod azonnal, túl sok késlekedés nélkül újra fejest ugorhattok a szingli életbe.

Anyai oldalról Thatcher Kelly a legidősebb unokatestvérem – az anyukája az édesanyám nővére – én meg érett harmincegy évesként a legfiatalabb unokatesó vagyok. Thatch legidősebb fia, Ace jelenleg kilencedikes a középiskolában, a legfiatalabb srác, Gunnar meg abba a magániskolába jár, ahol ének-zenét tanítok.

Imádom mind a két kölyköt, és ezer örömmel segítek, hogy Thatch legkisebb vadembere ma hazamehessen. Ez azonban távolról sem jelenti azt, hogy ne hergelném kicsit az apját, mielőtt rábólintanék a kérésére. Őszintén megmondom, szerintem nyilvánvaló az üzenete hangvételéből, hogy Thatch csalódott lenne, ha nem így tennék.

Én: Na és ez nekem mégis mitől érné meg?

Thatch: Számíthatsz sírig tartó szeretetemre és mindarra, amit le tudsz nyúlni az éléskamrámból.

Én: Ez minden?

Thatch: Amikor legközelebb lent edzek a Shamrockban, párszor hagyom, hogy megüssél, így kivételesen átélheted, milyen érzés igazi férfinak lenni. Tudom ám, hogy általában a hüvelykujjaddal félig be kell fogni a puncidat ahhoz, hogy pisilni tudjál. Pont úgy, mintha egy slaggal a kertet öntöznéd. Talán, ha beviszel nekem néhány találatot, akkor a farkad megduzzad annyira, hogy megmarkolhasd, amikor hugyozol.

Azon ritka alkalmakkor, amikor nem köti le túlságosan a sok millió dolláros pénzügyi birodalmának irányítása, vagy Cassie, a kiszámíthatatlan felesége, Thatch is lejön hozzánk, amikor Claude-dal edzek. Szívesen állítanám azt, hogy csak a levegőbe beszél, amikor kegyként emlegeti, hogy párszor bemoshatok neki, csakhogy ez a seggfej sokkal nagyobb nálam – és ez azért jelent valamit, hiszen187 centi vagyok. Leállni vele öklözni felér azzal, mintha egy olyan fatörzset püfölnék, ami visszaüt.

Én: Ugyan már! Az az egyik legfontosabb tulajdonságom, hogy kamaszosan vonzó vagyok, és a slagot csak szórakoztató trükként használom. Mi mást tudnál még felajánlani?

Thatch: Nyögd ki, hogy mit kérsz, Mack-arena! Nem tudok elmenni Gunnarért, és te találod magad a slag rosszabbik végén, ha Cassie rájön, hogy nem sikerült senkit sem beszerveznem. Lehet, hogy letépi a tököm, és ezt te is tudod. Mi lenne, ha egyből a lényegre térnél?

Az a nagy helyzet, hogy Gunnart bármilyen ellenszolgáltatás nélkül is hazaviszem. Nekem nincsenek gyerekeim, de a nővéremtől tudom, hogy a bébiszitterek nem a fán teremnek. Ugyanakkor nem fordul elő túl sűrűn, hogy a lekötelezettemmé tehetem a kibaszottul gazdag unokatestvéremet, ezért eszem ágában sincs kihasználatlanul hagyni a lehetőséget.

Én: Na jó, szeretném, ha némi erőfeszítést tennél azért, hogy támogatókat találj nekem.

Thatch: Végre hajlandó vagy komolyabban is foglalkozni azzal a kis zenei projekttel, he?

Az említett „kis zenei projekt” nem más, mint egy alapítvány, amit immár két éve hiába próbálok beindítani. Amikor az iskolák kénytelenek meghúzni a nadrágszíjukat, először mindig a zenei oktatást számolják fel. Az alapítvány segíthetne elkerülni az olyan tragikus helyzeteket, amilyeneket túlságosan is sokszor láttam. Mindenekelőtt az olyan alulfinanszírozott belvárosi iskolák számára lenne hasznos, amelyek csak küszködve tudnak gondoskodni a pénzügyi hátterükről.

Mivel Thatchnek kurva sok pénze és rengeteg dúsgazdag barátja van, úgy vélem, az lesz a lehető legjobb, ha tőle kérek segítséget, főleg úgy, hogy az elmúlt két évben önállóan nem sikerült támogatókat találnom.

Én: Már eddig is komolyan vettem. Csak éppen a gazdagok nem vesznek komolyan egy általános iskolai tanárt.

Thatch: Ne rinyálj nekem, haver! Néztél már mostanában tükörbe? Úgy nézel ki, mint Matthew McConaughey, amikor nincs rendesen felöltözve.

Én: Nem látom be, hogy a sajátos stílusérzékemnek bármi köze lehetne az ártatlan gyerekek anyagi támogatásához.

Thatch: Jézusom, jól van! Nem bömböltesd ilyen hangosan Sarah McLachlan jótékonykodásra ösztönző zenéjét. Segíteni fogok.

Én: Én meg gondoskodom arról, hogy Gunnar hazajusson.

Thatch: Lehet, hogy úgy öltözködsz, mint egy bohóc, de még így is rászolgáltál arra, hogy a zeneoktatás Teréz anyája legyél. Azt mondjuk nem hinném, hogy a híres apáca valaha is Converse cipőt viselt volna, meg azt sem, hogy dobosként játszott a Hónalj nevű bandában, viszont ahogy rá, úgy rád is igaz, hogy „segíteni próbálsz a rászorulókon”.

Tényleg szeretem a Converse-t, és az is tény, hogy egy Hónalj nevű együttesben doboltam, amikor vad és őrült srácként a New York Egyetemre jártam. Bár a ritmus továbbra is itt lüktet a véremben, már abbahagytam az aktív zenélést. Valami oknál fogva nem összeegyeztethető az általános iskolákban tanítás a groupie-kkal.

Én: A Hónalj kurva jó csapat volt. Ezt még te sem tagadhatod.

Thatch: Kurva jó? Tényleg nem toltátok rosszul, de esélyetek sem lehetett a sikerre, amíg Segglyuk Billy volt az énekesetek.

Ezt mondjuk jól látta. Billy Lansernek tényleg olyan volt a hangja, mintha a gégegyulladásban szenvedő Celine Dion elfelejtette volna, hogyan kell nem hamisan énekelni. Ugyanakkor viszont neki voltak meg a fellépéshez szükséges kapcsolatai, és mi rossz útra vezetett fiatalokként egyszerűen csak szerettünk volna feljutni a színpadra – még úgy is, hogy Billy miatt kifütyültek minket.

Én: Néha be kell rúzsoznod a disznó száját, hogy beengedjenek az ólba.

Thatch: Ha ilyen, amikor verset írsz, akkor jobb, ha inkább zenélsz. Össze fogok hozni egy támogatói találkozót, ha megígéred, hogy tartózkodni fogsz az ilyen baromságoktól, amikor majd tárgyalunk. A kurva életbe, hiszen azok a faszik milliárdosok!

Pontosan akkor lépek ki az üzenetváltásból, amikor a metró megérkezik a 79. utcába. A mobilt visszacsúsztatom a zsebembe.

Lüktető combom miatt enyhén grimaszolva megigazítom a vállamon a sporttáskát, és kezemben az italtartóval kiszállok a szerelvényből. Rövid séta után máris ott vagyok a Calhoun Általános Iskola bejárata előtt. Odabent egyből elindulok az irodák felé. Minden nap ezt teszem – a reggeli rutinom azon kevés dolgok egyike, melyekre előre felkészülök és nem csak rögtönzök – ellenőrzöm a postaládámat, hogy kaptam-e bármi fontosat, miközben smúzolok egy jót a létesítmény működéséért felelős hölgyekkel. Utána lemegyek a tornaterem öltözőjébe, hogy gyorsan lezuhanyozzak és átöltözzek. Betty és Carol, vagyis a recepción dolgozó két kedves titkárnő meg Mona, az iskolai ápolónő az irodában pletyizik, amikor belépek az ajtón. Az arcukon abban a pillanatban felragyog a mosoly, ahogy meglátnak.

– Jó reggelt, hölgyeim! – köszöntöm őket, rájuk kacsintok, és a kezükbe nyomom a megszokott Starbucks-kávéjukat, amit péntek reggelente mindig hozok nekik, mivel ilyen rafkós gyerek vagyok.

Segítek nekik abban, hogy hozzájussanak mindennapi koffeinadagjukhoz, ők meg nekem segítenek, ha osztálykirándulásokat kell szervezni, fel kell hívni a szülőket vagy megbetegszik pár kölyök. E három dolog igencsak komoly terhet tenne a vállamra.

– Megmentetted az életünket, Mack! – csicsergi Betty, és mohón kiveszi a kezemből a karamellás macchiatóját.

– Köszi – leheli Carol némán, mivel közben éppen egy telefonhívást fogad.

– Király vagy – bizonygatja Mona, és vállon vereget. Nem jelent újdonságot az ilyen dicséret, de leszögezhetem, hogy sohasem unok rá.

– Betty, intéznéd, hogy a tanítás után itt várjon rám Gunnar Kelly? Az apja megkért rá, hogy segítsek, és ma én vigyem haza.

– Hát persze, édesem – vágja rá azonnal Betty. A karamellás macchiato elég finom ahhoz, hogy ne érvényesüljön egyébként meglehetősen zord személyisége.

Éppen meg akarom kérdezni Monától, hogy mi a legújabb kedvenc teája, amikor a hátam mögött megszólal egy reszelős hang:

– Mr. Houston, van valamilyen oka annak, hogy ön most egy hasat szabadon hagyó, ujjatlan pólóban és megfordítva viselt baseballsapkában áll itt, mint egy tizenéves influenszer?

Dana Harris, az iskola igazgatója áll a hátam mögött. A jobb vállát nekiveti az irodája ajtókeretének. Végignézek magamon, a sportolás utáni cuccomon – fekete rövidnadrág, edzőcipő és egy fekete póló, ami szabadon hagyja a bicepszemet. Azt hiszem, a diri néni csak álmodozott, amikor szóba hozta a pucér hasam.

– Igazgató asszony, tizenéves influenszerként ebben a pillanatban Costa Ricán, a hullámokon lovagolnék ahelyett, hogy önnel beszélgetnék.

Összehúzott szemmel néz rám.

– Munkakezdés előtt minden nap gyúrok egy kicsit – folytatom a magyarázatot. – Megpróbáltam közben télikabátot viselni, de harminc perc után elájultam.

– Minden reggel így néz ki?

– Péntekente kávét hoz nekünk a Starbucksból – kel Mona a védelmemre. – Szóval ne kezdje el szekálni a mi pótapánkat, igazgató asszony. Végre elértük, hogy jófiúként viselkedjen.

Ezt hallva felnevetek. Mona hatvanéves, boldog házasságban él, gyerekei és unokái is vannak. Ránézek, és úgy vélem, zabálná a fiatal pasikat. Kedves hölgy ugyan, de tudod, az a helyzet, hogy szőröstül-bőröstül felfalna.

– A tanítás kezdete előtt lezuhanyozom és át is öltözöm odalent – teszem hozzá, mire az iskola vezetője az ajkával csücsörítve néz rám. – Tisztában vagyok az öltözködési előírásokkal és nincs kifogásom az ellen, hogy – úgy teszek, mintha köhögnöm kellene – szóval, hogy bizonyos mértékben meg is feleljek neki.

– Az a szerencséje, hogy rendezett a frizurája, és nem töredezett a haja. Ha Barry próbálkozna ilyesmivel reggel hétkor, egyből kirúgnám. Rosszul vagyok annak az alaknak a fejétől.

Barry, vagyis Mr. Koch az iskolánk egyik történelemtanára. Ötvenöt éves korára csúnyán elhízott és erősen kopaszodik. Mindig öltöny van rajta. Eszébe nem jutna trikót, pólót vagy bármilyen lazább holmit viselni, mivel kizárólag olyasmiből áll a ruhatára, amihez nyakkendőt lehet felvenni.

– Tudja, igazgató asszony, én is tisztában vagyok azzal, milyen remek hajam van, ugyanakkor nem hinném, hogy professzionális hozzáállásnak tekinthető a nálunk kevésbé szerencsések kirúgással fenyegetése – jelentem ki sokatmondó mosollyal.

– Az a helyzet, hogy igaza van – válaszolja karba tett kézzel. – Cseppet sem megfelelő módon viselkedtem, és úgy gondolom, önnek most fel kellene hívnia az iskola valódi igazgatóját, hogy a kihágásomról értesülve megtegye a szükséges lépéseket.

Fülig érő szájjal gátlástalanul vigyorgok, és a recepcióspult mögött ülő hölgyek sem próbálják meg eltitkolni, hogy a szemüket forgatják.

Dana Harris a Calhoun Általános Iskola ideiglenes igazgatója. Az apja, Donald Harris kénytelen volt egészségügyi szabadságra menni, miután néhány hónappal ezelőtt szívinkfartust kapott. Már túljutott a nehezén és egész jól érzi magát, ám az iskola irányítását kénytelen volt a lányára bízni, dacára annak, hogy Danának ehhez kicsit sem fűlött ehhez a foga. Azóta is egyfolytában próbálja kirúgatni magát.

Első ránézésre ez akár a sógor-komaság elrettentő példája is lehetne, de valójában senki más sem akarta az igazgatói beosztást. Az irodai munkatársak és a tanárok is elégedettek a jelenlegi helyzetükkel, és eszük ágában sincs még több felelősséget magukra vállalni. A fizetésünk már így is elfogadható – megélünk belőle New Yorkban, ami azért jelent valamit. A Harris családról tudni lehet, hogy jól bánnak a beosztottjaikkal, odafigyelnek az elvégzendő munka mennyiségére, az osztálytermek méretére, és elég önállóságot biztosítanak nekünk, hogy kidolgozhassuk a saját tanmenetünket. Minden tanár ilyesmiről álmodik. Amúgy pontosan ez az oka annak, hogy hűségesen kitartunk az iskola mellett.

Mivel a Calhoun New York magániskolái közé tartozik, és nemzedékek óta a Harris család irányítja, Donald nagyjából és egészéből azt tehette, ami jólesett neki, például házon belül tarthatta az új igazgató kiválasztását, míg jövőre vissza nem térhet közénk. Így ugyanis az iskolája pontosan úgy működik tovább, ahogy azt ő szeretné, és nem kell attól tartania, hogy mindent felforgat egy forró fejű, öntelt, új vezető.

Azt azonban nem hinném, hogy Dana lett volna az első választása. Megbízott igazgatónk harmincnyolc éves, és korábban ő irányította a nem pedagógus munkatársakat. Tudni lehet róla, hogy a munkánál fontosabbnak tart bizonyos dolgokat, például a kozmetikust. Arról se feledkezzünk meg, hogy tavaly esti tanfolyamokra iratkozott be, és elvégzett egy szépségápolási szakiskolát, mivel arra készült, hogy hivatalosan is pályát változtatva végre kiélje a frizurák iránti szenvedélyét.

Az apja szerencsétlen egészségügyi helyzete, valamint az, hogy Dana szakképzett adminisztrátor, azonban csúnyán alávágott a terveinek.

– Nem hinném, hogy Donaldot bele kellene kevernünk ebbe – felelem halvány mosollyal, amiről jól tudom, ellensúlyozni fogja az elmúlt három hónap minden erőfeszítését arra, hogy kirúgassa magát. – Őszintén megmondom, ha beszélhetnék az apjával, akkor csakis arról számolhatnék be neki, hogy ön milyen fantasztikusan végzi a munkáját. Kincset ér az iskolánknak. Remélem, soha nem kell lemondanunk önről.

Betty kuncog. Carol majdnem félrenyeli a kávéját. Mona már rég nincs itt. Dana viszont…, hát, átdöf a tekintetével.

– Most viszont, ha nincs ellene kifogása, megyek, hogy legyen időm lezuhanyozni és felkészülni, mielőtt megszólalna a csengő – teszem még hozzá, miközben kiveszem a leveleimet a postaládából és egy édes mosolyt küldve Dana felé elindulok az ajtó irányába. – Csodálatosan jó napot a hölgyeknek!

– Mr. Houston! – kiált utánam Dana, mielőtt leléphetnék. – Majdnem elfelejtettem, hogy ma ebéd után megbeszélést tartok önnel az irodámban. Egy fontos ügyet kell megvitatnom magával és Ms. Daytonnel.

– Velem és Ms. Daytonnel? – kérdezem a homlokom ráncolva.

Dana büszkén elmosolyodik.

– Van itt valami, ami miatt önöknek együtt kell dolgoznia.

Együtt?

Katy Dayton is nálunk tanít. Ez a nőszemély azonban… cseppet sem kedvel engem. Azóta így van ez, hogy ugyanabban az évben munkába álltunk az iskolában. A kapcsolatunk nem igazán indult jól, és őszintén megmondom, a legcsekélyebb mértékben sem lepődnék meg, ha kiderülne, Katynek titokban van egy engem ábrázoló vudubábuja, amit minden éjjel teleszurkál tűkkel.

Tavaly Donald minket bízott meg a nagy őszi karnevál megszervezésével, ám csupán egyetlen megbeszélésre volt szükség ahhoz, hogy Katy kirúgjon a tervezőbizottságból.

– Ó, és kérem, szóljon Katynek a megbeszélésről – folytatja Dana olyan mosollyal, ami mintha ezt a három szócskát suttogná: sakk és matt! – Még nem volt alkalmam beszélni vele.

Dana számára sajnálatos módon, hála Claude ökölcsapásainak és a laza személyiségemnek, engem aztán a legcsekélyebb mértékben sem lehet kihozni a sodromból azzal, ha valaki leáll velem szemétkedni.

Bármivel is szeretne feldühíteni ez a nőszemély, az egész biztosan nem zavar majd engem annyira, mint amennyire kiakasztja a csinos kis Katy Daytont.

2. fejezet

Katy

Amikor Mr. Carter, az iskolánk testneveléstanára az első óra után kivezeti a harmadikosokat az osztályból a tornaterem felé, én sietve előveszem a mobilom az íróasztalom fiókjából, hogy üzenetet küldhessek annak a bizonyos valakinek, akivel már reggel óta rohadtul kiabálni szeretnék.

Anna, vagyis, ahogy itt a Calhoun Általános Iskolában ismerik, Ms. Franklin a legjobb barátnőm és a képzőművészeti munkaközösség vezetője. Azóta ismerem, hogy együtt jártunk a Columbia Egyetemre, és az elmúlt öt évben, amióta itt dolgozom, a becsöngetés előtt minden reggel megpróbáljuk felvértezni egymást a parányi agyak és ragadós ujjak között eltöltendő újabb napra.

Csakhogy ma reggel – ezen a mindennél sokkal fontosabb napon – úgy döntött, hogy nem tolja ide a képét, és ezzel sikerült kurvára kiakasztania.

Arra készültünk ugyanis, hogy holnap reggel hét órakor repülőre szállunk a Kennedyn és az egyhetes tavaszi szünetet kihasználva együtt elutazunk. Nagy szükségünk lenne erre. Csakhogy Anna Franklinnek a nyomát sem látom.

Én: Hol a pokolban bujkálsz ma? ÉLVEZED, hogy kiboríthatsz?

Anna: Igazából nem. Pontosan ez az oka annak, amiért kerülni próbáltam azt, hogy beszélnem kelljen veled, mert így nem kell elmondanom, amit nem szeretnék.

Én: Mit nem akarsz elmondani, Anna?

Anna: Figyelj, amikor így mondod ki a nevem, akkor utána még kevésbé szeretnék beszélni veled.

Én: ANNA!

Anna: Ma minden órámat helyettesítők tartják meg, mert rohadtul beteg vagyok. Úgy tűnik, hogy begyűjtöttem egy kibaszott influenzát.

Én: Komolyan? Huszonnégy órával a gépünk felszállása előtt megbetegedtél? Hát nem mondtam neked, hogy naponta legalább hússzor használj kézfertőtlenítőt? Most mégis mit fogsz tenni? Maszkot viselve ülsz be a gépbe?

Anna: Valójában nem. Nem veszek maszkot, hanem gyakorlatilag a lakásomban maradok. Az a nagy helyzet, gyakorlatilag azt tanácsolták nekem, hogy a fertőző seggem a következő hetvenkét órában tartsam karanténban.

Én: Azért használod ilyen sokszor a „gyakorlatilag” szót, mert így akarod elérni, hogy ne legyen annyira szörnyű ez a hír?

Anna: Működik a módszerem?

Én: NEM! Ezt egyszerűen nem tudom elhinni! Mi van, most menjek egyedül? Hogy a fenébe történhetett ilyesmi?

Anna: Ó, nem is tudom. Talán azért, mert seregnyi kis vírushordozónak tartok rajzórákat?

Nem tudom elhinni, hogy a barátnőm nem képes eljönni velem nyaralni. Hónapok óta készülünk erre a vakációra. És most… komolyan azt akarja, hogy egyedül menjek?

Én: Talán a floridai levegő rendbe tesz.

Anna: Katy, édesem, harminckilenc fokos lázam van, és úgy izzadok, mintha bikram jógán lettem volna. A köhögésem jöhetne egyenesen a pokol legmélyebb bugyrából. Nem hinném, hogy sokat segítene rajtam a kilencvenkilenc százalékos páratartalom.

Én: Ajjaj! Sajnálom, hogy megbetegedtél. Szükséged van valamire? Hozzak valamit?

Anna: Te csaj, a képernyőn át is jól érzem, hogy ezt nem gondoltad komolyan.

Én: SAJNÁLOM. IGENIS AGGÓDOM ÉRTED. De azért ez nem ér! Egész évben erre a vakációra készültünk. Talán egyszerűen itthon kellene maradnom, hogy minden nap berúgjunk nálad, a lakásodban.

Anna: KATY, KURVA GYORSAN HÚZZ EL FLORIDÁBA, VAGY KINYÍRLAK!

A szememet forgatom, és még elküldök neki egy utolsó üzenetet, amikor megpillantom az ajtóban álló Mrs. Rosst. Mögötte a következő osztályom, egy csapat másodikos várakozik türelmetlenül.

Én: Nyugalom. El fogok utazni. Csak azért ajánlottam fel, hogy itt maradok melletted, hogy jobban érezd magad. Alma ebben a pillanatban gyilkos szemmel mered rám, szóval majd később felhívlak és folytatjuk.

Visszateszem a mobilt az íróasztalba és udvariasan rámosolygok a kolléganőmre, Alma Rossra, noha rohadt jól tudom, hogy ennek semmilyen hatása nem lesz. Alma ugyanis felülmúlhatatlanul mogorva.

– Jó reggelt, Mrs. Ross! Ma reggel személyesen kísérte ide az osztályt? – kérdezem. Általában a pedagógiai asszisztense szokta.

– Nem az én döntésem volt. Olivia nem jött be ma – morgolódik a hetvenéves kolléganőm. – Máskülönben nem ácsorognék itt a fájós térdemmel, miközben maga a telefonjával pocsékolja az időd, kedvesem.

Alma a Calhoun legidősebb tanára és az angol munkaközösség vezetője. A vele folytatott beszélgetéseim önmagukban elegendők ahhoz, hogy felfogjam, miért ott húzták meg a nyugdíjkorhatárt, ahol. Dacára azonban a sok badarságának, amivel minket, többieket idegesít, nagyon is képes lekötni a diákjait és elérni, hogy lelkesen tanuljanak. Nem tudom, ez hogyan lehetséges, de azt hiszem, ez a rosszkedvű nőszemély egyedül a gyerekek iránt őrzött meg egy kis kedvességet.

– Nagyon sajnálom, Mrs. Ross – kérek bocsánatot, és kimegyek hozzá. – Csak annak néztem utána, hogy Ms. Franklin ma miért nem jött be az iskolába. Ha tudtam volna, hogy Olivia nincs itt, odamentem volna, hogy személyesen hozzam el a diákokat az ön osztályából.

– Ezzel elkésett – mormogja Alma, és int a másodikosoknak, hogy menjenek be. Mielőtt megfordulna fekete, ortopéd cipőjében, köszönésképpen éppen csak odaint nekem. Csoszogva elindul vissza a szobájába a folyosó végében.

Nem veszem a fáradságot arra, hogy kivárjam, amíg visszaér a helyére, inkább bemegyek az izgatottan mocorgó gyerekekkel teli terembe. Az a helyzet, hogy a másodikosok egy pillanatig sem bírnak nyugton maradni.

– Jó reggelt, osztály! – köszöntöm őket mosolyogva, miközben a diákjaim félig-meddig elhelyezkednek a padjaikban. – Hogy érzitek magatokat ma?

– Éreztem már jobban is – feleli Jimmy Lucas, és akkorát sóhajt, hogy az még egy olyan melósnak is a becsületére várna, aki éppen most fejezte be harmincöt fokos hőségben a tizenkét órás műszakját egy építkezésen.

– Ó, ne… – Ráharapok az alsó ajkamra, nehogy elnevessem magam, és együttérző mosolyt erőltetek magamra. – Nagyon sajnálom, Jimmy. Van bármi, amivel jobb kedvre deríthetnélek?

Mielőtt Jimmy válaszolhatna, Seth Brown megelőzi:

– Valószínűleg borkoktélra lenne szükséged, Jim. Anyukám szerint, ha borkoktélt iszik, akkor enyhül benne a stressz.

Na szép.

Seth Brown az a diák, akiről pontosan tudhatom, amikor csak lehet, megpróbálja vakvágányra vezetni a tanítást. Ez a kisfiú amúgy aranyos és igazából a lelke mélyéig tündéri, de közben profi módon ért a figyelem eltereléséhez.

Az elmúlt tanévben számtalan alkalommal küldtem üzenetet az anyjának, Sammynek, és a fogadóóráimon jó párszor le kellett ülnöm vele, mivel Seth erőszeretettel zavarta meg az oktatás menetét.

– Mi az a borkoktél? – kérdezi Jimmy. Lelki szemeim előtt azonnal átvillan az aggódó szülőktől érkező, dühös e-mailek sora, amint arról panaszkodnak, hogy az órámon alkoholtartalmú italok fogyasztását javasolták a stressz elleni küzdelem eszközeként az ő hét-nyolc éves csemetéiknek.

Villámgyorsan bekapcsolódom a beszélgetésbe:

– A borkoktél egy olyan alkoholtartalmú ital, amit csakis felnőttek ihatnak és egyetlen hatóság sem engedélyezte, hogy bárki is stresszoldásra használja fel.

Ezek a szavak éppen csak elhagyták a szám, amikor a negyedik sorból rakétaként Melanie Morris keze emelkedik a magasba.

– Igen, Melanie?

– Mit jelent az, hogy alkoholtartalmú ital, Ms. Dayton?

– Az anyukám szerint az ilyenek nagyon finomak és imádja… – előzi meg kéretlenül Seth Brown a magyarázatomat, mire én sietve a szavába vágok.

– Seth – mondom határozottan, és a szemébe nézek. – Te is ismered az iskolai szabályokat. Ha mondani akarsz valamit vagy feltenni egy kérdést, akkor előtte jelentkezned kell.

– Sajnálom, Ms. Dayton – feleli zavarba jőve, amitől még aranyosabbnak tűnik.

– Elég messzire elkanyarodtunk a témától – jelentem be, és előremenve odaállok az osztály elé. – Nagyon fontos, hogy a megfelelő úton haladjunk. Ma ugyanis dolgozatot írunk összeadásból, mégpedig időre.

– Egy hülye dolgozatot? Pénteken? – nyöszörgi Seth a harmadik sorból. Rekordsebességgel elfeledkezett arról, hogy megszólalás előtt jelentkeznie kellene.

– Igen, Seth – felelem. – Egy rövid dolgozat segítségével kiderül, hogy mit tanultunk az elmúlt néhány hét során.

– Remek! – lelkendezik a legelső padban ülő Caroline, az egyik legmotiváltabb és legjobban viselkedő diákom. – Imádom a dolgozatokat!

– Na, persze – mormogja Seth, de Caroline még így is meghallja és gyorsan visszavág:

– Fogd be a szád, Seth!

– Elég legyen! – avatkozom be habozás nélkül. – Mindenki nyugodjon meg. Ha valaki nem szeretne a szünetben még több matematikafeladatot megoldani mellettem, az jobban teszi, ha abbahagyja a bekiabálást. Rendben?

Körbefordulok az osztályban és minden egyes diákom szemébe nézve jelzem nekik, hogy komolyan gondoltam, amit mondtam.

Szerencsére hallgatnak rám, így nem őrülök meg.

– Köszönöm – mondom hangosan, és megállok az asztalom előtt, hogy kézbe vegyek egy nagy halom, frissen kinyomtatott papírt. – A mai összeadás-dolgozat kicsit hosszabb lesz a megszokottnál. Öt percetek van rá, hogy annyi feladatot oldjatok meg, amennyit…

A mondat kellős közepén hallgatok el, mivel a hátam mögött harsány nevetés hallatszik a fal túloldaláról. Utána meg úgy tűnik, mintha egy teherautó kapta volna telibe az épületet. Megremeg a padló. Jóságos egek! A zaj irányába fordulok – a terem falán túl, a másik oldalon Mack Houston osztálya van.

Mr. Zenebona tart ott órát.

Mr. Móka és Kacagás (de csak pia nélkül).

Mr. Púp a Hátamon.

Gyakorlatilag minden munkával kapcsolatos problémám forrása Mack Houston. Az órái kivétel nélkül hangosak, mindig féktelenek, mintha csak egy hajszál választana el minket attól, hogy odaát elszabaduljon a pokol. Mivel itt van a szomszédban, a diákjaim és én is minden alkalommal felfigyelünk az eluralkodó zűrzavarra.

A Calhoun Általános Iskolában elsősöknek, másodikosoknak és harmadikosoknak tanítok számtant, csakhogy Mr. Houston mellettünk lévő, lármás osztálya miatt többnyire úgy érzem, mintha egy vidámpark kellős közepén próbálnék emelt szintű matematikára oktatni végzős diákokat.

A hangzavar némiképpen enyhül, így sóhajtok egy hatalmasat és visszafordulok a tanítványaim felé, hogy további utasításokat adjak nekik. Egy összeadás-dolgozat talán nem tűnik túl nagy kihívásnak, de én mindig arra törekszem, hogy a felmérők előtt pontos utasítást adjak a kölyköknek, és ezenfelül egészséges mértékben felbátorítva őket elérjem, hogy a megfelelő lelkiállapotban kezdjenek neki. Világos, előfordulhat, hogy meglehetősen rámenősen szervezem és irányítom az órai munkavégzést, de közben határozottan úgy érzem, kötelességem enyhíteni a feszültséget és fellépni a zavar ellen. A gyerekek legyenek nyugodtak, lazák, és pontosan tudják, mi a feladatuk. Ilyen légkör kialakítására törekszem mindig.

– Öt percetek van arra, hogy olyan sok feladatot megoldjatok, amennyit csak tudtok – jelentem be ismét, majd körbesétálok az osztályban és mindenki elé odateszem a papírját az asztalra. – A papír üres oldala legyen felül, amíg elindítom az órát, és szólok, ha kezdhetitek. A feladatok egyre nehezebbek lesznek, ám azt elmondhatom, hogy kizárólag olyan összeadások várnak rátok, amilyenekhez hasonlókkal együtt már sokszor foglalkoztunk.

Halványan rámosolygok a tanítványaimra.

– Tudom, hogy menni fog. Tisztában vagytok a tananyaggal. Mindenkire büszke vagyok. Az elmúlt hetek során keményen megdolgoztatok azért, hogy megismerjétek ezeket az új feladatokat, és én tudom, hogy simán megírjátok a dolgozatot.

Caroline jelentkezik, mire barátságosan odaintek neki.

– Igen, Caroline?

– Ms. Dayton, lehetne… – Sajnos csak az első néhány szavát értem, mert a szomszédban ekkor ismét elszabadul a harsány őrület, és szegény kis Caroline egyedül azt az információt adhatja át nekem, hogy rendelkezik az ajka mozgatásának képességével. Olyan, mintha bekerültünk volna egy pantomimelőadásra, csakhogy a belépőjegyekkel egyetlen centet sem kerestem.

– De szeretnék inkább Mr. Houston osztályában lenni most! – harsogja Seth, és néhány diák habozás nélkül egyetért vele.

– Értelek – bólogat Jimmy. Úgy tűnik, buli van a szomszédban.

Esküszöm, ennek a zavarnak már sosem lesz vége – dobokat hallok, üvöltözést és pár gyerek úgy csúszik el az ajtóm előtt a folyosón, mint Tom Cruise a Kockázatos üzletben. Mindezért Mack Houston a felelős, az a vidám fickó, aki véletlenül ugyanabban az iskolában énektanár, ahol én is dolgozom. Elviselhetetlen tanítási stílusa – már ha egyáltalán tanításnak lehet nevezni, amit csinál – minden esetben az én óráim kárára érvényesül.

Isten, segíts! Ezt képtelen vagyok tovább elviselni.

– Gyerekek, mindenki maradjon a helyén. Ne nyúljatok hozzá a dolgozathoz, rögtön jövök! – Felemelt mutatóujjal figyelmeztetem az osztályt, majd úgy indulok el az ajtó felé, mint egy megszállott. Kimegyek, és pár lépéssel elérem a szomszéd terem nyitott ajtaját! Besietek a zabolátlan osztályba, és a zűrzavart túlharsogva próbálom magamra vonni a tanár figyelmét.

– Mr. Houston!

Közben egyfolytában fél szemmel a saját termem nyitott ajtaját figyelem, így meggyőződve arról, hogy a diákjaim rendesen ülnek a székükön, és senki sem kukkant bele a dolgozatba.

Ebben az osztályban is másodikosok vannak. Úgy rohangálnak, mint a dobbal csörömpölő, elkárhozott lelkek. Szó szerint. Egyáltalán nem lepődnék meg, ha kiderülne, hogy a tanáruk ezt az utasítást adta nekik: öleljétek magatokhoz a múlt szabad szellemét és dobbal a kézben kezdjetek el szaladgálni a teremben!

A gyerekek a dobot püfölik, kiabálnak, én meg kénytelen vagyok tölcsért csinálni a kezemből, hogy abba beleüvöltve újra próbálkozzak.

– Mr. Houston! – ismétlem meg, végre sikeresen felhívva magamra a figyelmét. – Beszélhetnék veled egy percre?

Azonnal az összes gyerek felém fordul, ám én csakis egyvalakire összpontosítok – a szörnyetegre, Mack Houstonra.

Olyan szélesen vigyorog, hogy majdnem leesik a feje teteje. Arca mindkét oldalán egy-egy jókora gödröcske jelenik. A napfénytől világosabbnak tűnik barna haja. Zabolátlan, göndör fürtök lógnak le a fülére. Zöld szeme fényesen ragyog. Ha túlságosan laza ruhája alatt nem érzékelném férfias és izmos testét, azt is gondolhatnám róla, hogy csak feleannyira idős, mint valójában. Ami azt illeti, mindezt egyedül azzal tudnám elmagyarázni, hogy valamiképpen olyan, mint Tom Hanks a Segítség, felnőttem! című filmben. Felsóhajtok, amikor sietve elindul felém. Negédes mosolya cseppet sem tűnik őszintének. Egyik kezét felemelve odaint az osztályának, majd egy gyors mozdulattal két cintányért dob oda a mögötte álló fiúnak. Ezt mondja:

– Dolgozzatok önállóan, srácok. Rögtön jövök!

Kócos haja mozgásba lendül, ahogy fürgén megteszi a kettőnket egymástól elválasztó néhány lépésnyi távolságot, nekem meg minden önuralmamra szükségem van ahhoz, hogy ne forgassam a szemem. Nem gondolhatta komolyan, amikor azt mondta, hogy az osztály nélküle is dolgozzon – hiszen ez a faszi akkor sem fogja őket munkára, amikor éppen itt van.

– Mit tehetek érted, Katy? – kérdezi könnyedén, miközben kivezet a folyosóra. Kiérve ugyanolyan lazán, mint eddig, nekitámaszkodik a falnak, és bokánál keresztbe teszi khaki színű nadrágba bújtatott lábát. A ruhadarab alól kilátszik a két fekete Chuck Taylor sportcipő.

– Van neked akár csak halvány fogalmad is arról, hogy milyen hangos az osztályod? – kérdezek vissza.

Oldalra hajtja a fejét és a szája szegletében megjelenik egy vigyor.

– Az attól függ, milyen mértékegységekről beszélünk. Decibelről? Hertzről?

Frusztráltan a fejem rázom. Nincs időm arra, hogy így viccelődjenek velem. Már így is úgy érzem, hogy eltelt az óra fele, és nem pocsékolhatok el még több időt.

– A szomszéd teremben éppen megpróbálunk dolgozatot írni. Értékelném, ha tekintettel lennél a diákjaimra.

– Dolgozatot? – kérdezi nevetve. – A tavaszi szünet előtti pénteken?

A fejét rázza.

– Azt hiszem, rábukkantam az első hibádra, Katy cica.

Katy cica? A fenébe! Sokkal jobb lenne az anyagi helyzetem a jelenleginél, ha minden alkalommal kaptam volna öt centet, amikor ettől a faszitól a szememet forgattam. Az a nagy helyzet, hogy most már kizárólag a rám váró vakációra tudok összpontosítani, ami szerencsére hét olyan napból áll, amikor is nem ömlik a vér a fülemből, és nem feszülnek pattanásig az idegeim ennek a faszinak a közelsége miatt.

Bírd ki valahogy a mai napot, Katy. Valahogy vészeld át és utána kezdődhet a pihenés meg a lazítás.

– Akkor most leveszitek a hangerőt vagy sem? – kérdezem rátérve a lényegre.

– Persze, le – egyezik bele olyan könnyedén, hogy ettől a két szemöldököm között elmélyül a gyanakvás ránca. – Amúgy is éppen indultunk fel a tetőteraszra, hogy megvívjuk az idei év első vizes csatáját. Lufikkal.

Vízzel teli lufikkal fognak csatázni? Ez most komoly?

Az ehhez hasonló helyzetekben gyakran csodálkozom azon, hogy a fenébe kaphat ez az alak még mindig fizetést a kibaszott tanításért. Értem én, hogy motiválni akarja a diákjait, elérni, hogy örömmel tanuljanak, csakhogy közben elképesztő módon keveri a bulizást és az oktatást. Akárhogy is nézem, csak igen kevés pedagógiát lehet felfedezni a módszertanában.

– Mégis mi közük van a vízzel teli lufiknak a zenéhez?

– Ó! – mordul fel és drámai módon felemeli a mutatóujját. – Hát hogy ne lenne közük hozzá, Katy cica?

Rejtélyes válasza ugyanúgy sóhajtásra késztet, mint az a nevetségesen idegesítő becenév, amit másfél évvel ezelőtt akasztott rám.

– Nem számít. Visszamegyek a saját osztályomba, hogy a diákjaim ne várjanak még többet.

– Jó kislány – gúnyolódik Mack, és rám kacsint. Elindul vissza a terembe, ám a következő pillanatban színpadiasan kihajol a folyosóra, mivel még nem végzett velem. – Ó, fent leszünk a tetőteraszon, ha esetleg marad még egy kis időtök a dolgozat után. Hozd fel játszani a tanítványaidat! Rengeteg lufink van.

Ismét a fejem rázom, gúnyosan elmosolyodom, és azzal adok nyomatékot az arckifejezésemnek, hogy a hüvelykujjammal túlzott lelkesedéssel a magasba bökök. Amikor mély, reszelős nevetés tör elő Mack torkából és megfeszülnek a nyakán a vastag izomszálak, nekem összeszorul a mellem.

Fel nem tudom fogni, egy ilyen kiállhatatlan alak hogy a fenébe lehet ennyire vonzó. Egy dolog azonban egyértelmű – alig várom, hogy megszabaduljak a munkahelyemtől és tőle – szuper lesz egy egész hetet a vízparton tölteni.

– Ó, várj csak! Majdnem elfelejtettem szólni valamiről – teszi hozzá. – A mai ebédszünetben be kell mennünk az igazgató asszonyhoz.

– Mi van? – kérdezem fintorogva. – Miért?

– Nem tudom.

– Nem kérdeztél rá erre? – A homlokomat ráncolom, ő viszont csak vállat von.

– Nem láttam okot rá. Ebéd közben úgyis elmondja. – Ezek után sarkon fordul, és visszasiet az osztályához.

Komolyan?

Bármelyik épeszű, normális ember megkérdezte volna az igazgatótól, de nem, Mack Houston semmi ilyet nem tett. Ez a jó seggű pasi anélkül siklik keresztül az életén, hogy a legcsekélyebb mértékben törődne a világgal. Én viszont a következő két órát azzal töltöm, hogy egyfolytában a ránk váró megbeszélésen töprengek.

Jóságos egek! Annyira utálom Macket, hogy az már fizikai fájdalmat okoz.

Szóval valahogy át kell vészelnem a nap hátralévő részét, benne az ezek szerint rám váró igazgatói megbeszéléssel, hogy utána végre elindulhassak a napfényes Floridába.

Alig várom, hogy megszólaljon a tanítási nap végét jelző csengő.