Szüleimnek: Donnának és id. Henry Boulley-nak,
akik kedvelik a történeteket

Megkövült lányszobor vagyok az erdőben. Csak a szemem mozdul, tekintetem a revolverről döbbent arcukra siklik.

Fegyver. Sokk. Fegyver. Hitetlenkedés. Fegyver. Félelem.

TA-DAM, TA-DAM, TA-DAM.

A reszkető kézben tartott rövid csövű revolver finoman remeg, ahogy az arcomba céloz.

Meg fogok halni.

Az orromat zsíros, édes szag csapja meg. Ismerős. Vanília és kenőolaj. WD-40. Valaki ezzel tisztította a fegyvert. További összetevők: fenyő, nedves moha, pállott izzadság és macskapisi.

TA-DAM, TA-DAM, TA-DAM.

A reszkető kéz kaszáló mozdulatot tesz a revolverrel, mintha bozótvágó késsel hadonászna. Minden egyes föld felé irányuló ferde suhintás reményt jelent számomra. Jobb egy véletlenszerű célpont, mint én.

Ekkor újra a szívembe markol a félelem. A revolver. Megint az arcomba céloz.

Anya. Nem fogja túlélni a halálomat. Egyetlen golyó mindkettőnket megöl.

Egy bátor kéz a fegyverért nyúl. Kinyújtott tenyérrel. Kéri. Add ide! Most!

TA-DAM, TA-

Anyámra gondolok, amikor elsül a fegyver, és ettől kezdve minden más lesz.

ELSŐ RÉSZ

WAABANONG

(KELET)

AZ OJIBWE TANÍTÁSOK SZERINT MINDEN UTAZÁS
KELET FELÉ INDUL.

1.

Virradat előtt kezdem a napot, futóruhát kapok magamra, és egy csipetnyi semaa-t helyezek el egy fa törzsének keleti oldalánál, ahol a napfény a dohányt éri majd először. Az ima a semaa áldozásával kezdődik, majd elsorolom a szellemnevemet, a klánomat, és hogy honnan származom. Mindig hozzáteszek egy plusz nevet, hogy a Teremtő biztosan tudja, ki vagyok. Azt a nevet, amely az apámhoz köt engem – mert titokként kezdődtem, botrányként folytatódtam.

Hálát adok a teremtőnek, és zoongidewint kérek, mert bátorságra lesz szükségem ahhoz, amit a nyolc kilométeres futás után készülök tenni. Egy hétig halogattam.

Mialatt a kocsibejárón a nyújtást végzem, az ég kivilágosodik. Amikor az öcsém velem fut, mindig panaszkodik, hogy túl sokáig melegítek. Azt szoktam mondani Levinek, hogy az én hosszabb, nagyobb és ezért sokkal kiválóbb izmaim intenzívebb felkészülést igényelnek a csúcsteljesítményhez. Az igazi ok viszont az, amit ő hülyeségnek tartana, hogy nyújtás közben minden izomnak elsorolom a hivatalos anatómiai nevét. Nem csak a felszíni, hanem a mély izmokét is. Azt szeretném, hogy az emberi anatómia tantárgynál előnyben legyek ősszel a többi elsőéveshez képest.

Mire befejezem a bemelegítést és az anatómiai áttekintést, a nap már a fák között kukucskál. Egy fénysugár megcsillan a semaaáldozatomon. Niishin! Ez jó!

Mindig az első kilométer a legnehezebb. Egyik felem még az ágyban szeretne lenni a macskámmal, Herrivel, akinek dorombolása az ébresztőóra ellentéte. Ha ezen egyszer túljutok, nehéz lófarkam suhogására a légzésem is felveszi a ritmust. A lábam és a karom automatikus üzemmódra kapcsol. Ilyenkor az elmém átúszik a Zónába, ahol egyszerre vagyok jelen ebben a világban meg valahol másutt is, és a kilométerek félig öntudatlan ködben peregnek.

Az útvonalam az egyetem területén át vezet. A michigani Sault Ste. Marie város legszebb kilátása van a túloldalon. Küldök egy puszit, ahogy elfutok a Lake State egyetem legújabb diákszállója, a Fontaine Kollégium mellett, amelyet az anyai nagyapámról neveztek el. A nagymamám, Mary – akit Marinagyinak hívok – ragaszkodott hozzá, hogy női ruhát viseljek a tavaly nyári avatóünnepségen. Megfordult a fejemben, hogy a fényképeken majd durcás képet vágok, de tudtam, hogy dacosságom jobban megbántaná anyát, mint amennyire Marinagyit felbosszantaná.

Átvágok a Diákegyesület mögötti parkolón az egyetemi park északi oldala felé. A meredélyről gyönyörű panoráma nyílik a St. Marys folyóra, a Kanadába vezető Nemzetközi Hídra és az Ontario állambeli Sault Sainte Marie városára. A várostól keletre a folyó kanyarulatába ékelődve terül el az a hely, amely a világon a legkedvesebb számomra: a Cukor-sziget.

A szigeten túl a felkelő nap egy alacsony, sötét felhő mögé bújik a horizonton. Megállok, lenyűgözve nézem. A felhőt fénynyalábok törik át, mintha a Cukor-sziget lenne a napsugarak forrása. A hűvös szellő belekap a pólómba, amitől libabőrös leszek, hiába van augusztus közepe.

„Ziisabaaka Minising” – suttogom a sziget nevét anishinaabemowin nyelven, amit apám tanított, amikor kicsi voltam. Úgy hangzik, mint egy ima. Apám családja, a Tűzőrző oldal, éppúgy része a Cukor-szigetnek, mint a forrásból táplálkozó patakok és a cukorjuharok.

Amikor a felhő továbbvonul, és a nap visszanyeri sugarait, hátba lök egy fuvallat. Vissza a futáshoz és az előttem álló feladathoz!

*

A futás háromnegyed óra múlva ér véget az EverCare-nél, a házunktól néhány saroknyira lévő tartós ápolási intézménynél. A mai futást fordítottnak éreztem: az első kilométer után egyre nehezedett. Próbáltam a Zónába kerülni, de az délibábként folyton kitért előlem.

– Jó reggelt, Daunis! – köszönt a recepciós pult mögül Mrs. Bonasera, a főnővér. – Mary jól aludt az éjszaka. Anyukád már itt van.

A szokásos „jó reggelt”-intésemmel válaszolok, még mindig lihegve. A folyosó mintha minden egyes lépésnél meghosszabbodna. Felvértezem magam a bejelentésemre adott lehetséges reakciók ellen. Elképzelt forgatókönyveimben az összevont szemöldök önmagában is csalódottságot, bosszúságot és a korábbi elismerések visszavonását jelenti.

Talán várnom kellene holnapig a döntésem bejelentésével. Ha Mrs. Bonasera nem mondott volna semmit, a folyosón érződő nehéz rózsaillat akkor is elárulta volna anya jelenlétét. Amikor belépek a különszobába, rózsaillatú testápolóval masszírozza gyengéden nagyanyám vékony karját. A virágillat koncentrációját egy friss csokor sárga rózsa fokozza.

Marinagyi már hat hete van az EverCare-ben, azt megelőzően pedig egy hónapig kórházban volt. Az érettségi utáni partimon kapott agyvérzést. Az, hogy minden reggel meglátogatom, része az Új Normalitásnak. Azt hívom így, amikor az ember világa annyira kifordul a helyéből, hogy soha többé nem tud visszabillenni eredeti állásába. Persze az ember próbálkozik.

A nagymamám rám emeli tekintetét. A felismeréstől megemelkedik a bal szemöldöke. A jobb oldala képtelen bármit is kifejezni.

– Bon matin, Marinagyi! – Mindkét oldalon megpuszilom, majd hátralépek, hogy szemügyre vehessen.

Az Azelőttben mindig a frász tört ki, amikor az öltözékemet vizslatta. Most viszont… A túlméretezett pólómra vetett féloldalas fintor úgy hat rám, mint a kapus válla fölött betaláló tökéletes pattintott lövés.

– Nézd! – emelem meg játékosan a póló szegélyét, hogy megmutassam az alatta lévő sárga spandex rövidnadrágot. – Nem vagyok félpucér!

Alig észrevehető szemforgatása közben Marinagyi tekintete hirtelen kiüresedik. Mintha egy lámpa lenne a szeme mögött, amit valaki önkényesen fel-le kapcsolgat.

– Adj neki egy percet – mondja anya, miközben folytatja a testápoló kenését Marinagyi karjára.

Bólintok, és szemrevételezem Marinagyi szobáját. Nagy, játszótérre néző ablak. Fehér tábla, tetején JÓ NAPOT! A NEVEM MARY FONTAINE felirat, és egy ÁPOLÓNŐM: kezdetű sor, amit valakinek ki kellene töltenie. A CÉLJAIM utáni sor üres. Egy váza rózsa, körülötte bekeretezett fényképek. Marinagyi és Lorenzo nagyapa esküvői képe. Egy kettős keret, benne anya és David bácsi mint imádkozó angyalok fehér elsőáldozói ruhában. A tablóképemet egy ezüst keret foglalja magába, amibe 2004-ES OSZTÁLY felirat van belegravírozva.

Végül, a négy Fontaine-ről – rólam, anyáról, David bácsiról és Marinagyiról – az utolsó hokimeccsem alkalmával készült kép láttán diónyi gombóc keletkezik a torkomban. Lefekvés után sokszor hallgattam, ahogy anya és a bátyja nevetgélnek, kártyáznak, és azon a nyelven beszélgetnek, amelyet gyerekkorukban találtak ki – francia, olasz, rövidített angol és kitalált, értelmetlen szavak keverékén. Mindez még azelőtt volt, hogy David bácsi áprilisban meghalt, és a gyásztól Marinagyi két hónappal később haemorrhágiás stroke-ot kapott.

Az Új Normalitásban anyám nem nevet.

Felnéz. Smaragdzöld szeme fáradt és véreres. Tegnap éjjel anya alvás helyett eszeveszetten takarított, és közben úgy beszélgetett a nagybácsival, mintha az a kanapén ülve nézné, ahogy ő port töröl meg felmos. Gyakran csinál ilyet. Ha ezekben a legsötétebb órákban felébredek, hallom, ahogy anyám elpanaszolja neki magányát és bűntudatát, nem is sejtve, hogy tökéletesen értem a titkos nyelvüket.

Amíg várom, hogy nagyanyám tudata visszatérjen, előveszek egy rúzst az éjjeliszekrényen lévő kosárból. Marinagyi hisz abban, hogy a napot tökéletes piros mosollyal kell köszönteni. Végighúzom a matt rubinvörös színt vékony ajkán, és eszembe jut, hogy nemrég bátorságért könyörögtem. A zoongidewin megismerése azt jelenti, hogy erős lélekkel kell szembenéznünk a félelmeinkkel. A kezem megrándul; az aranyszínű rúzsos tubus akár a szeizmográf remegő tűje.

Anya végez a krémezéssel, és megcsókolja Marinagyi homlokát. Oly gyakran voltam már én magam ilyen csókok tárgya, hogy a saját homlokomon is érezni vélem forró lenyomatát. Remélem, Marinagyi akkor is érzékeli ezt a jótékony orvosságot, amikor odabenn a lámpa le van kapcsolva.

Amikor a nagymamám a kórházban volt, számontartottam, hányszor pislog a napnak ugyanabban a tizenöt perces időszakában. Ezt a nyilvántartást anya egészen addig nem bánta, amíg észre nem vette, hogy külön-külön strigulázom a LÁMPA FEL és a LÁMPA LE eseteket. A pislogások száma összességében nem változott, de az éber pislogások százalékos aránya (LÁMPA FEL osztva az összes pislogással) csökkenni kezdett. Anyám annyira felháborodott, amikor meglátta az összegzést, hogy a pislogási füzetet most eldugva tartom Marinagyi különszobájában, és csak akkor veszem elő, ha anya nincs itt.

Megint. Marinagyi pislant, és felragyog a szeme. LÁMPA FEL. Egy csapásra kiélesedik a látása, és íme, újra ő a tekintélyes természeti erő, a Fontaine matriarcha.

– Marinagyi – kezdem gyorsan. – Elhalasztom a beiratkozást a Michigani Egyetemre, és a Lake State-en kezdek tanulni. Csak az első évre. – Visszatartom a lélegzetemet, és azt várom, hogy csalódott lesz, amiért eltérek a Tervtől: Dr. Daunis Lorenza Fontaine.

Először belementem, hogy büszke lehessen rám. Gyerekkoromban sokszor elkaptam az emberek suttogását, amint valamiféle gonosz kárörömmel Mary és Lorenzo Fontaine Tökéletes Életének Nagy Botrányát emlegetik. Olyan jól és olyan sokáig színleltem, hogy végül az ő terve az én tervemmé vált. A mi tervünkké. És tetszett nekem a terv. De ez az Azelőttben volt.

Marinagyi rám szegezett tekintete olyan gyengéd, mint anyám csókjai. Valami áramlik kettőnk között. Érti, miért kellett megváltoztatnom a tervünket.

A megkönnyebbüléstől, a szomorúságtól vagy együtt a kettőtől szurkálni kezdi az orromat a készülő sírás. Talán az anishinaabemowinban van valami szó arra, amikor egy tragédia után az ember lába szilárd talajra talál a törmelékben.

Anya szaladva megkerüli az ágyat, és úgy megölel, hogy kiszorítja a levegőt a tüdőmből. Örömteli zokogása végigrezonál rajtam. Boldoggá tettem anyámat. Tudtam, hogy így lesz, de arra nem számítottam, hogy én magam ennyire megkönnyebbülök. Mindig le akart beszélni róla, hogy elmenjek otthonról egyetemre, sőt, még Levit is arra biztatta, hogy nyaggasson ezzel kapcsolatban. Könyörgött nekem még januárban, hogy születésnapi ajándékául töltsem ki a Lake State felvételi űrlapját. Beleegyeztem, mert azt gondoltam, úgysem lesz belőle semmi. Kiderült, hogy mégis.

Egy madár koppan az ablaknak. Anyám összerezzen, kienged a szorításából. Alig teszek három lépést az ablak felé, amikor a madár felemelkedik, szárnyát csapkodva visszanyeri az egyensúlyát, majd folytatja útját.

Pearl nagymama – az anishinaabe nokomisom a Tűzőrző oldalon – rossz jelnek tartotta, ha madár repül az ablaknak. Ilyenkor cserzett bőrű barna kezét a szája elé téve kirohant, és ah-ah-ó-t olvasott rá a madár görbe nyakára, majd felhívta a nővéreit, hogy kitalálják, milyen tragédia van készülőben.

Ezzel szemben Marinagyi azt mondaná, hogy véletlen szerencsétlenség. Semmi egyéb, mint a tiszta ablak járulékos következménye. Az indián babonák nem tények, Daunis.

A zhaaganaash és az anishinaabe nagyanyám nem is különbözhettek volna jobban. Egyikőjük a felszínt látta a világból, míg a másik olyan összefüggéseket és tanításokat, amelyek az ismert világunknál mélyebbre hatolnak. Egész életemben ide-oda rángattak, mintha kötélhúzó verseny lenne.

Egyszer hétéves koromban Pearl nagyi kátránypapírral borított házában töltöttem a hétvégét a Cukor-szigeten. Éjszaka sírva ébredtem, mert fájt a fülem, de a szigetről kivezető komp aznapra már leállt. Belepisiltetett egy pohárba, és fejemet az ölébe téve, a fülembe öntötte. Később otthon a Marinagyi és Lorenzo nagyapa házában tartott vasárnapi ebédnél lelkesen meséltem, milyen okos a másik nagymamám. Pearl nagyi meggyógyította a fülfájásomat a pisimmel! Marinagyi hátrahőkölt, és egy másodpercnyi döbbenet után úgy nézett anyámra, mintha ez az ő hibája lenne. Amikor láttam anyám zavarát, valami meghasadt bennem. Megtanultam, hogy van, amikor azt várják tőlem, hogy Fontaine legyek, és van, amikor nyugodtan lehetek Tűzőrző.

Anya visszatér Marinagyihoz, és felhajtja a kasmírtakarót, hogy testápolót masszírozzon szálkás, alabástrom színű lábára. Teljesen kimeríti magát a nagymamám ápolásával. Anya meg van győződve róla, hogy nagymama fel fog épülni. Sohasem volt jó a kellemetlen igazságok elfogadásában.

Egy héttel ezelőtt felébredtem anya egyik takarítási rohama közben. Annyi mindent elvesztettem, David. És most őt is. Ha Daunis elmegy, j’disparaîtrai.

Francia szót használt arra, hogy „eltűnni”. Elhalványulni, elmúlni.

Tizennyolc évvel ezelőtt az érkezésem megváltoztatta anyám életét. Tönkretette azt az életet, amit a szülei szántak számára. Csak én maradtam neki a világon.

Pearl nagyi mindig azt mondta nekem, hogy a rossz dolgok hármasával történnek.

David bácsi meghalt áprilisban.

Marinagyi agyvérzést kapott júniusban.

Ha itthon maradok, meg tudom akadályozni a harmadik rossz dolgot. Még akkor is, ha emiatt egy kicsit tovább kell várni a Terv megvalósulására.

– Mennem kell. – Búcsúzóul megpuszilom anyát, majd Marinagyit. Amint kilépek az épületből, futásnak eredek. Általában lazításként gyalog teszem meg a néhány saroknyi utat hazáig, de ma egészen a kocsibejáróig sprintelek. Zihálva rogyok le az imafám alatt. Várom, hogy levegőhöz jussak.

Várom, hogy elkezdődjön az Új Normalitás normális része.

2.

Lily terepjárója csikorogva hajt be a ház elé. A barátnőm, szokás szerint teljesen feketében, kiugrik, hogy bemászhassak a hátsó ülésre. June nagyi az anyósülésen ül, fejkendője az álla alatt megkötve, sötétbarna szemével alig lát ki a műszerfal mögül. Kész csoda, hogy akár az apró Lily, akár a dédnagymamája egyáltalán látja az utat.

Lily a legjobb barátnőm hatodik óta, amikor odaköltözött June nagyihoz. Külsőleg egymás ellentétei vagyunk, és nem csak a magasságkülönbség miatt. Én annyira fakó vagyok, hogy a többi nish gyerek kísértetnek hívott, egyszer pedig hallottam, hogy valaki úgy emleget, hogy „Levi kihipózott nővére”. Amikor Lily a zhaaganaash apjával és annak feleségével élt, védték a naptól, hogy vörösesbarna bőre ne sötétedjen tovább. Mindketten korán megtanultuk, hogy létezik egy Elfogadott Anishinaabe Bőrszín-kontinuum, és azoknak, akik ennek a két végén helyezkednek el, ugyanazon baromságok különböző változatait kell elviselniük.

Lily mosolyát fényes fekete rúzs keretezi. Szélesre húzódik, ahogy végigméri az öltözékemet: apám combközépig érő jégkorongmeze farmerrel párosítva.

– Lady Daunis a legszebb ruhájában! Örömömre szolgál, hogy a sofőrje lehetek! – hajol meg.

Elvigyorodom, és ahhoz hasonló érzés tölt el, mint amikor ledobom magamról a tankönyveimmel megrakott hátizsákot.

– Nekem kellene hátul ülnöm. Túl nagy tortúra ez neked – mondja June nagyi, miközben előredöntöm a vezetőülést, és majdnem 180 centis termetemet bepréselem hátra. – Mintha egy csecsemő mászna vissza az anyaméhbe! – Mindig ezt mondja, amikor Lily egyszerre visz kettőnket.

– Szó sem lehet róla, June nagyi, te vagy a legjobb navigátor!

Az ember nem hagyhatja, hogy egy öreg alkalmazkodjon hozzá. Egyszerűen nem.

Munkába menet gyakran kitesszük June nagyit a Sault idősközpontnál, attól függően, hogy mi van ott ebédre. June nagyi összehasonlítja a két idősprogram ebédellátásának havi menüit, és árgus szemmel figyeli mindennap. Ha úgy gondolja, hogy a zhaaganaashoknál jobb az étel, ráveszi Lilyt, hogy vigye el a Sault idősközpontba a belvárosba. Ellenkező esetben egy törzsi kisbusz veszi fel, ami átviszi komppal a Cukor-szigeten lévő Nokomis-Mishomis idősközpontba ebédelni és társasági életet élni.

– Megvolt? – vet mindentudó pillantást Lily a visszapillantó tükörbe.

– Aha.

– Védekeztél? – kérdi erre June nagyi. Mindannyian felnevetünk, és mivel Lily túl gyorsan veszi be a kanyart, még a kerékcsikorgás is rátesz egy lapáttal.

– Nem, nagyi – mondja Lily. – Daunis elmondta az anyukájának meg a nagymamájának, hogy nem megy Michiganbe egyetemre. Ez már hivatalos… Lake Superior Állami Egyetem, kisanyám! – Magas hangon kitrillázik az ablakon, amivel megijeszt pár turistát a járdán. Lily már többször próbálta nekem megtanítani a nish nők elismerést kifejező „lí-lí”-zését, de nem járt sikerrel.

June nagyi hátrafordul, hogy megnézzen, és arca nemtetszést fejez ki. Várom, hogy rám szóljon, üljek egyenesen. Marinagyi ezt mondaná.

– Kislányom, vannak hajók, amelyek a folyóra, és vannak, amelyek az óceánra valók.

Azt hiszem, June nagyinak igaza van. Csak azt nem tudom, én melyik vagyok.

Lily együttérző pillantást vet rám a visszapillantó tükörben. A tudományban keveréknek nevezzük az olyan két vagy több komponensű anyagot, amelynek összetevői kémiailag nem kötődnek egymáshoz. Mint például az olaj és az ecet. Lily tudja, hogy így érzek: szomorú vagyok, hogy nem megyek Ann Arborba, ugyanakkor örülök, hogy vele együtt kezdhetem az első évet. A két érzés külön-külön létezik, de együtt kavarog bennem.

Az utca egyik oldalán ajándékboltok mellett haladunk el. A másik oldalon ott a folyó, ahol egy csoport turista nézi, amint egy háromszáz méter hosszú teherhajó áthalad a Soo Locks zsilipen.

Emlékszem, amikor tavaly ősszel Ann Arbor belvárosában jártunk, és részt vettünk az egyetemi túrán. Marinagyi lelkesedésével ellentétben anya idegesítő kérdéseket tett fel a bűnözési arányokról. David bácsi – akinek ritkán tért el a véleménye anyáétól – erősködött, hogy az otthonomtól távol kell megszereznem a diplomámat. Ám számomra a Michigani Egyetem többet jelentett, mint egyszerű képzést. Szabadulást az egész életemet belengő pletykáktól.

Daunis Fontaine? Nem annak az apja volt az a jégkorongozó Tűzőrző Levi? Azon kevesek egyike a cukor-szigeti indiánok közül, akiben volt potenciál.

Emlékszem, amikor felcsinálta Grace Fontaine-t. A leggazdagabb, legfehérebb lányt a városban.

Nem az volt, hogy bepiált egy cukor-szigeti bulin, aztán összetörte a kocsiját úgy, hogy a lány is benne ült?

Milyen kár, hogy a balesetben eltörte a lábát! Épp, amikor arra jártak a cserkészek. Vége lett a jégkorongozó-karrierjének.

Mary és Lorenzo rokonokhoz küldték a lányukat Montrealba, de mire a lány visszatért a három hónapos kislányával, Levi már megnősült, és megszületett a kis Levi.

Úgy hallottam, a félénk Grace szembeszállt a szüleivel, amikor azok megpróbálták a kislányt Levi meg az indián rokonság elől eltitkolni.

Ó, és aztán ott volt az a szörnyű tragédia…

Elhaladunk egy óriásplakát mellett, amely általában a Felső-tavi Kaszinó és Üdülőt hirdeti, de most egy hónap óta a cukor-szigeti ojibwe törzs arra buzdítja rajta regisztrált tagjait, hogy szavazzanak a mai törzsi tanácsi választásokon. Tegnap este valaki összefirkált rajta két betűt, hogy így nézzen ki: TÉGED IS VÁR A TÖRZSI FÁRASZTÁS!

– Erre szívesen szavaznék – mondja June nagyi. Lilyvel megint kitör belőlünk a nevetés.

Aztán nagyi arról szónokol, hogy mindegy, kit választanak meg, mert a végén úgyis a saját érdeküket szolgálják, nem a tagokét.

– Ha meghalok, meg kell ígérnetek, hogy a Törzsi Tanács lesz a koporsóvivő a temetésemen – itt szünetet tart a drámai hatás kedvéért –, hogy még egyszer utoljára magasról tehessenek rám.

Együtt nevetek June nagyival. A barátnőm szokás szerint csak a fejét csóválja.

– Teddie-nek indulnia kellett volna – mondja Lily. – Ő aztán rendet csinálna!

Teddie nénikém a legokosabb ember, akit ismerünk. Őrületesen menő. Néhány demagóg törzstag azt akarja, hogy a Cukor-sziget kikiáltsa az Egyesült Államoktól való függetlenségét. Ha nénémet is bevennék a félkész tervükbe, az elszakadási hadművelet talán meg is valósulna.

– Á, a néném azt mondja, hogy több eredményt tud elérni törzsi egészségügyi vezetőként – mondom.

– Soha nem nyerne, ahogy én sem – szól közbe June nagyi. – Teddie nevén nevezi a dolgokat. Elvégre a szavazók inkább szép hazugságokat, mint a csúnya igazságot akarják hallani.

Lily bólint, annak ellenére, hogy egyikünk sem jogosult szavazni a törzsi választásokon, mert nem vagyunk regisztrált tagok.

– Figyeljetek rám, lányaim! – mondja June nagyi. – Az erős ojibwe asszonyok olyanok, mint a dagály, emlékeztetnek minket azokra a hatalmas erőkre, amelyek fölött nincs uralmunk. A gyenge emberek félnek ettől az erőtől. Nem fognak olyan nish kwe-re szavazni, akitől félnek.

Most én vagyok az, aki bólogatva hallgatja az öreg igazságát.

Amikor megérkezünk a Sault idősközpontba, Lily bemutatja egyedülálló párhuzamos parkolási módszerét, orral előre kezdve, amíg neki nem koccan az előtte lévő autó hátsó lökhárítójához. Mindketten kikászálódunk, majd kisegítjük June nagyit. Mielőtt belépne a központba, megáll egy pillanatra.

– Teddie-nek és nekem tele van a szekrényünk csontvázakkal. Túl sok férfival voltunk együtt a fajtájukból. – Az állát dacosan felszegi. – És emellett ott vannak még a bűneink. – Lilyvel tágra nyílt szemmel nézünk egymásra, de June nagyi int, hogy menjünk.

A terepjáróba visszaülve harsány nevetésben törünk ki.

– Te jó ég! – mondja Lily. – Tudom, hogy June nagyinak van múltja, de szerinted az igaz lehet, hogy Teddie-nek bűnei vannak? – Beletolat a mögöttünk parkoló autó lökhárítójába, majd becsatlakozik a városba menő forgalomba.

– Néném szerint a „fiatalkori csínytevéseiről” szóló összes történet baromság.

– Ha már a csínytevéseknél tartunk: a holnap már fix? – kérdezi Lily, miközben a törzs szárazföldön lévő kihelyezett rezervátuma felé vesszük az irányt.

– Igen. Ünnepelnünk kell! – mondom, a döntésem pozitív oldalára koncentrálva.

– Nagyon paráztál, hogyan mondod el Marinagyinak. Mit reagált?

– Hát… tudtomra adta, hogy rendben van. – Újra elérzékenyülök, amint visszaemlékszem arra a közös pillanatra, amikor rájöttem, hogy teljesen tisztán látja a helyzetet, és mindent ért.

– Látod? Mindig fölöslegesen aggódsz – mondja Lily.

Elérjük a Chi Mukwa arénát. Két szavazóhely van a mai törzsi tanácsi választáson: egy itt, a szabadidőközpontban, egy pedig a cukor-szigeti idősközpontban. Mostanra az Ice Circle Drive mindkét oldalán autók sorakoznak. Lily felhajt a padkára, és a füvön parkol.

Rajtakap, hogy a törzsi rendőrautókat fürkészem. Lily kreatív parkolási módszere mindig felkelti a rendőrség figyelmét.

– Láttad már T. J.-t? Mostantól tényleg Kewadin biztos úrnak kell hívnunk? – Megborzong. – Ugye nem hívtad meg a buliba?

– Nem. Nem hívok meg egy törzsi zsarut a bulinkra – felelem bosszúsan. – Nem én vagyok az, aki minden második héten visszatér az exéhez!

Lily hűvös pillantást vet rám. Megrándul a szája, de nem szól semmit.

Ahogy az első kocsisorhoz érünk, hátba vág. Jó erősen.

– Aú! Mi a fene! – Ahogy hátranézek, a barátnőm teljesen ártatlan képet vág.

– Semmi! Egy kolibri méretű fekete légy volt rajtad. – Ezúttal vigyorog.

Kitör belőlünk a nevetés. A kacagás épp olyan, ahogyan valójában érzem magam, mert tudom, hogy minden rendben lesz.

Ahogy a szavazók belépnek a Chi Mukwába leadni a voksukat, két oldalról törzsi tagok sora fogadja őket kedvenc jelöltjeik kampánytábláit lengetve. Az egyik hölgy felélénkül, amikor közeledünk, és egy tányér házi süteménnyel kínál.

– Ezek nem tagok – közli ridegen a társa.

Erre a sütis hölgy leteszi az édességet, és hűvösen szép napot kíván.

Mi a cukor-szigeti ojibwe törzs leszármazottai vagyunk, de nem tartozunk a regisztrált tagok közé. Az apám nincs feltüntetve a születési anyakönyvi kivonatomban, Lily pedig nem felel meg a felvételhez szükséges minimális vérarány-követelménynek. Ennek ellenére a miénknek tekintjük a törzset, bár olyan, mintha az arcunkat az üveghez nyomva kívülről néznénk befelé.

– Mintha annyira kéne a moowin süteményük – morogja Lily, pontosan úgy, ahogy June nagyi szokott.

Nem teszem szóvá, de mindketten megnyaltuk a szánkat a süteményes tál látványára.

Az előcsarnokban tömeg van. A szavazók sorban állnak a röplabdapályából lett szavazóhelyiséghez vezető folyosón. A szülők a niibing programon leadják a gyerekeiket. Ez a nyári szabadidős foglalkozás egész napos felügyeletet biztosít a gyerekeknek, elvileg azért, hogy jól kifárasszák őket, de valójában sokkal hatékonyabb abban, hogy minket, csoportvezetőket merítsen ki.

Mielőtt elválnának útjaink, hogy csatlakozzunk a magunk csoportjához, Lily oldalba bök.

– Csá-csumi-cső!

– Cső-csumi-csá!

Utána jön a szokásos köszönésünk: felső pacsi a magas lánynak, alsó pacsi az alacsonynak, könyökérintés, lábtengó-koccintás, végül tenyérrel előre hüvelykujj-összekapcsolás a pillangószárny-lebegtetős fináléhoz.

– Szeretlek, stréber! – Mindig Lilyé az utolsó szó.

3.

Amikor eljön a nap utolsó programjának ideje, a kilenc-tíz évesekből álló csoportomat az öltözőbe vezetem, hogy kesztyűt, sapkát, pulóvert vegyenek a kinti korcsolyázáshoz. Egyúttal ojibwe nyelvleckét is adok, mert miközben öltözöm, minden ruhadarabot megnevezek anishinaabemowin nyelven.

– Naabikawaagan – mondom, ahogy a jégre lépünk, és a sálamat a nyakam köré tekerem.

– Helló, Bubi! – szólít meg Levi a legkevésbé kedvelt becenevemen a jégpálya túloldaláról.

Péntek délutánonként a Sault Ste. Marie Szuperek együtt korcsolyáznak a gyerekekkel. A Szuperek egy ifjúsági A osztályú elit csapat, ugródeszka olyan srácok számára, akik a későbbiekben az egyetemen vagy profi szinten szeretnének játszani. Marinagyi a jégkorongosok „svájci intézeteként” emlegeti a Szupereket.

Az öcsém, aki most lesz negyedikes a középiskolában, már a csapatnál töltött második évében csapatkapitány lett. A michigani Felső-félszigeten a Szupereket a jégkorongozás istenének tekintik, amiből az következik, hogy Levi maga Zeusz, akinek a tehetségén és a szorgalmán túl valami különös hatalma is van.

Egyáltalán nem hasonlítunk egymásra. Én apánk kiköpött mása vagyok. De amíg apa arcvonásai arányosak voltak a nagy termetéhez képest, az én vonásaim inkább karikatúraként hatnak. Levi az anyjára hasonlít, még a gödröcskéi, bronz bőre és hosszú szempillája is. Apa egy jégkorongisten volt, így Levinek ebben is szerencséje van. Ráadásul az öcsém elbűvölő tud lenni, főleg, ha akar valamit.

Levi és az egyik új Szuper az öt-hat évesekkel korcsolyázik, akik között ott vannak a hatéves unokatestvéreim, Perry és Pauline is.

– Daunis néni!

Imádom, amikor az ikrek „néninek” szólítanak. Otthagyom a csoportomat, és odakorcsolyázok hozzájuk.

– Néni, tudtad, hogy ma péntek és tizenharmadika van? – teszi fel Pauline a kérdést, akár egy tanítónő.

– Levi bácsi szerint a balszerencse csak kitalált lószar – vág közbe Perry.

– Levi, tudtad, hogy a felelősségteljes nagynénik és nagybácsik nem káromkodnak kiforratlan elméjű gyermekek jelenlétében? – utánozom Pauline tanítónős hangnemét. A Levi mellett álló Szuper kuncogni kezd. Felé biccentek:

– Látod, Újfiú tudja, miről beszélek!

– Jamie vagyok – jegyzi meg Újfiú. – Jamie Johnson.

– Á! Lássuk, mit hozol a csapatba, mielőtt megtanulom a neved! – mondom.

Miközben leveszem az extra hosszú sálamat, az OutKast „Hey Ya!” című száma kezd bömbölni a hangszórókból. Perry és Pauline belekapaszkodnak a sál végébe, én pedig körbehúzom őket a jégpályán.

Annak idején apa is ezt csinálta velem és Levivel – egy-egy gyerek a sál két végén, a közepe pedig hámként a derekára tekerve. Apám sálja smaragdzöld volt, ugyanolyan színű, mint anya szeme. Perry könyörög, hogy menjünk gyorsabban. Ez a lány imádja a sebességet, hosszú kékesfekete haja úgy lobog mögötte, mint a sugárhajtású repülő kondenzcsíkjai. Hirtelen befékezem a hokikorcsolyámat, és négy gyors oldalirányú lökéssel visszafordulok Levihez. Ez elég ahhoz, hogy Perry felvisítson, de Pauline nem lendül ki.

Negyed fordulatot véve egy kicsivel az öcsém előtt állok meg. A korcsolyapenge felhasítja a jeget. A szilánkok Levire és Újfiúra fröcskölnek. Egy pillanattal később ugranak hátra, mint kellene, mire rájuk villantok egy mosolyt. Levi felnevet, de Újfiúnak leesik az álla, arcán egyfajta ámulat tükröződik.

Figyelem az ikreket, hogyan sikerül ideérniük. Perry megpróbálja utánozni a megállásomat. Elesik, de rögtön fel is ugrik. Pauline addig siklik, amíg vissza nem pattan a palánkról, és a hátán landol. Biztos vagyok benne, hogy jól van, de azért odakorcsolyázom. Újfiú jön utánam.

Ahogy odaérek Pauline-hoz, rám néz, és mosolyt erőltet magára. Gyönyörű arcának bőre a legsötétebb borostyánszín – tökéletes, mély aranybarna. Megcsapkod a kesztyűjével.

– Vegyél fel! – kéri.

Emlékszem, gyerekkoromban egyszer nagyot estem, a sisakom nekicsapódott a jégnek. Apa egy pillanat alatt mellettem termett, és mély hangján dübörögte: N’Daunis, bazigonjisen! Összeszedtem magam, és felálltam, pedig csillagokat láttam. Ez az én lányom!

Valahányszor elesem, apám hangja a villámlást követő mennydörgésként szól rám, hogy álljak fel.

– Hé, semmi baj! – biztatom.

Visít a gyönyörűségtől, amikor Újfiú felsegíti.

– Hagynod kellett volna, hogy csak feküdjön, mint egy csiga, amíg meg nem fagy – mondom neki. – Próbálok nem mosolyogni, amikor megpörgeti Pauline-t a jégen, és együtt nevet vele. Az emberek néznek minket, de nem adok semmilyen alapot a pletykára.

Körülnézek, mit csinál Lily. Óvodások veszik körül, színes műanyag korcsolyatrénerükkel araszolnak előre. Észrevesz engem, és félre nem érthető jelet mutat a kezével meg a nyelvével. Lily nyilvánvalóan egyetért azokkal, akik a 2004–2005-ös szezon csapatösszetételének egy héttel ezelőtti bejelentése óta megállás nélkül az új Szuperről áradoznak.

Jamie Johnson őrülten dögös.

Jamie Johnsont titokzatossá teszi az arcán lévő forradás.

Nem kár, hogy Jamie Johnsonnak barátnője van otthon? Ja, de ez nem sokáig lesz így.

És ami a legrosszabb:

Hé, Daunis, megkérnéd Levit, hogy bízzon meg Jamie Johnson szuperes nagykövetének?

Lopva ránézek. Ha tényszerű próbálok lenni, azt hiszem, Jamie jóképű. Hatalmas sötét szeme van, sötétbarna haja pedig elég hosszú ahhoz, hogy fürtjei összevissza álljanak. Engem jobban érdekel az a forradás, amely a jobb szemöldöke külső szélétől az állkapcsáig húzódik. Ahogy jobban megnézem, nem látszik rajta keloidos túlburjánzás, tehát hipertrófiás hegnek számít.

– Levi mesélt rólad. A Michigani Egyetemre készülsz – mondja Jamie, miközben nézi, ahogy az ikrek visszakorcsolyáznak a csoportvezetőjükhöz.

– Ó, én… ööö… megváltozott a terv. – Találkozik a tekintetem Leviével, aki közben odaért hozzánk. – A Lake State-re megyek. Anyámnak szüksége van rám. – Megköszörülöm a torkomat. – Tudod… tekintettel arra, amik mostanában történnek…

Nem szólok Pearl nagyi figyelmeztetéséről, hogy a rossz dolgok hármasával jönnek.

– Itt maradsz? – kiáltja Levi. – Ju-húúúúú! – Felkap és addig pörget, amíg hányingerem nem lesz. Nevetve csapkodom a hátát. A boldogsága valahogy ragályos.

Levi letesz.

– Most már van mit ünnepelnünk a hétvégén! Buli a nagy házban holnap nyolckor, ugye? A sör jéghideg lesz.

– Lily meg én ott leszünk.

Levi, még mindig ujjongva, úgy korcsolyázik el, mint a hamelni patkányfogó, mögötte egy sor gyerekkel, akik utánozzák a lábmozdulatait.

– Szóval itt maradsz. – Jamie-nek a szeme is mosolyog, az én gyomromban pedig az émelygés utolsó hullámai lifteznek.

Ha nem pusztán tényszerű akarok lenni, Jamie Johnson szexi, amikor így csillog a szeme.

– Bárcsak te is negyedikes lennél idén! – beszél tovább. – Igaz, így legalább megúszod, hogy Ron bácsikám legyen a természettudomány-tanárod.

Bólintok, pedig az orromat elkezdi szurkálni az ismerős bizsergés, amit az állkapcsom összeszorításával próbálok elfojtani.

– Ez valami rossz dolog? – firtatja Jamie az aggodalomtól kissé elmélyült hangon.

– Nem. Csak… A nagybátyád az én nagybátyám helyét tölti be a Sault gimiben. – Eszembe jut, ahogy David bácsi a Bunsen-égő gázlángját állítgatja, és ettől elönt a szomorúság. Meg a düh.

Jamie várja, hogy mondjak még valamit.

– Néhány hónapja halt meg. Szörnyű volt. – Helyesbítek: – Most is szörnyű.

Amikor valaki meghal, minden, ami vele kapcsolatos, múlt idővé válik.

Kivéve a gyászt. A gyász a jelenben marad.

Még rosszabb, ha az ember haragszik az illetőre. Nem csak azért, mert meghalt. Hanem azért, ahogyan.

Anyám elájult, amikor meghallotta a David bácsiról szóló hírt. Később, amikor a rendőrség közölte a részleteket, erősködött, hogy több mint tizenhárom éve józan volt. Egy csepp alkoholt sem ivott azóta, hogy ötéves koromban anya az egyetemi könyvtárból hazaérve a kanapén talált, amint az ájult nagybátyámnak könyvet olvasok. Határozottan állította, hogy a bátyja soha nem használt más szereket. Soha.

– Nagyon sajnálom, Daunis.

A nevem másképp hangzik aggódástól szinte rekedt hangján. Elnyújtja a szót, így inkább dónisznak hangzik, nem pedig úgy, ahogy a Tűzőrző rokonaim ejtik: dánisz.

Lily a nevemet kiáltja, és a palánk felé int, ahol Teddie várakozik. A nagynéném jelzi, hogy menjek oda. Odakorcsolyázom, és kissé meglepődöm, hogy Jamie utánam jön.

– Figyelj, azért jöttem ide, hogy szavazzak, és felvegyem a lányokat, de adódott egy kis elintéznivalóm. – Néném észreveszi Jamie-t. – Szervusz, Tűzőrző Teddie vagyok. Biztosan te vagy az új Szuper, akiről mindenki beszél. Mindig nagy dolog, ha egy újabb őslakos játékos kerül be a csapatba. Honnan jöttél?

– Jamie Johnson, asszonyom. – Kezet nyújt. – Innen-onnan. Sokszor költöztünk.

Néném tiszteletet parancsolóan néz ki nadrágkosztümjében, gyönyörű, gyöngyből fűzött, virágmintás medáljával. Azért még mindig bele lehet látni azt a lányt, aki állon vágott mindenkit, aki Theodorának szólította.

– Úgy értem, melyik törzsből? – pontosít.

– Cseroki, asszonyom. De nem nevelkedtem családban.

Jamie-re pillantok. Nem tudom elképzelni, milyen lehet rokonok nélkül felnőni. Egész életemben rengeteg családtag vett körül, ha nem is mind vérrokon. Plusz egy csomó matriarcha és leendő minimatriarcha.

– Foglalkozzam egy ideig a lányokkal, néném?

– Megtennéd? – Láthatóan megkönnyebbül. – Vissza kell mennem dolgozni. Megjöttek a pólók a jövő heti oltási kampányra, és egy bagoly van rajtuk Bölcs megoldás: védőoltás! felirattal. – Néném megcsóválja a fejét. – A csudába, senki nem vette észre, mielőtt háromszázat rendeltek volna belőle?

– Jesszus! – siklik oda Lily, épp időben ahhoz, hogy hozzáfűzze tömör véleményét.

– Mi ezzel a baj? – fordul hozzám Jamie értetlenül. Vagy a cserokiknak más tanításuk van a bagolyról, vagy Jamie nem ismeri a saját kultúráját.

– Az ojibwe kultúrában a bagoly a kísérő a halál utáni átkeléskor – magyarázom. – Nem a legalkalmasabb követ arra, hogy a nish szülőket a csecsemőik beoltatására biztassa.

– Nem mindenki ismeri a tanításokat – teszi hozzá néném. Szóval most az irodában találkozom a közösségi egészségügyi asszisztenssel meg a felettesével, hogy gyorsan rendelhessünk új pólókat.

– Péntek este?! – kérdi Lily döbbenten, egyszersmind lenyűgözve.

– Nos, mivel részük volt a probléma létrejöttében, a megoldásban is szerepet kell vállalniuk. – Néném anishinaabemowin nyelven hívja az ikreket. – Aambe, jiimshin! – Ahogy a gyerekek odasietnek, puszit és ölelést kapnak.

Miután anyjuk elmegy, Pauline megkéri Jamie-t, hogy emelje fel. Ő meg is teszi, a gyerek pedig úgy pózol, mintha az olimpiai szereplésük lenne. Bámulom, hogy Jamie milyen tökéletes technikával tartja a kislányt, és ezt onnan tudom, hogy évekig kénytelen voltam műkorcsolyaórákra járni, cserébe azért, hogy Marinagyi jégkorongozni is engedjen. Vajon Jamie mennyi ideig tanulta a páros műkorcsolyázást, mielőtt átváltott hokira?

Lily rajtakap, hogy Jamie-t nézem.

– Azt mondanám, kár, hogy az új Szupernek barátnője van, de tudom, hogy te nem randizol hokisokkal a moowin hokivilágod szabályai miatt – morog Lily szinte dühösen.

– Ja. El kell különíteni a hokivilágot a rendes világtól. A jégen ismerem a szabályokat. A jégen kívül viszont mindig változnak. Az életem sokkal egyszerűbb, ha a hokivilág és a rendes világ nincs átfedésben. Ugyanez a helyzet a Fontaine és a Tűzőrző világommal.

– De a jó dolgok akkor történnek, amikor a világok összeütköznek… Ozmózis-kohézió – mondja Lily.

– A kollízióelméletre gondolsz – vigyorgok. – Amikor két dolog összeütközik és energiát cserél, ha elegendő a reagáló részecskék mozgási energiája.

– Ja, igen. Hogy is keverhettem össze őket?! – nevet. – De most komolyan, a szabályaid annyira fekete-fehérek! Miért nem tudsz egyszerűen…

– Lily! – szólítja meg egy hang. Mindketten megfordulunk, és megdermedek, amikor meglátom Lily volt barátját, aki pár méterre tőlünk, a palánk ajtajában áll. Megfeszülök az ismerős, reménykedő mosolytól, majd Lilyre nézek, hogy tudjam, hogyan reagáljak.

Még hatodikban történt a menzán, hogy az aranyos, dilis Travis Flint elkezdte böfögni az ábécét. Lily úgy nevetett, hogy a tej az orrán fröcskölt ki. Ez volt a legjobb fogadtatás, amit Travis valaha is kapott; azonnal belezúgott Lilybe. Amikor gimnazista korára megnőtt, és férfias arccsontja meg szögletes állkapcsa lett, a lányok hirtelen észrevették, hogy az osztály bohóca több mint jóképű. Travis ragyogott, különösen, amikor megnevettette Lilyt.

Ám ez mind megváltozott decemberben, az érettségizős évünk közepén.

Erősen figyeltem Lilyt. Ha szóba áll Travisszel, fel kell készülnöm a Lily és Travis című sorozat újabb epizódjára. Ez egy folyton megújuló előadás, noha mindig ugyanazt a történetet játsszák.

Szerencsére Lily elkorcsolyázik, láthatóan nem óhajt beszélni vele. Travisen nincs korcsolya, de én mégis igyekszem eltorlaszolni a jégre nyíló ajtót, testem minden centiméterét és kilóját arra használva, hogy áthatolhatatlan fallá váljak. Minden hokicsapatnak szüksége van egy „gorillára”, aki szabálytalankodás esetén elkezd hőbörögni vagy elégtételt venni. Én vagyok Lily gorillája.

– Ó, Dauny, ne légy már ilyen! – Az arccsontja alatti mélyedés betegesen homorú. Minden lágysága eltűnt. Már csak halvány árnyéka annak a vicces fiúnak, aki egyszer úgy megnevettetett, hogy egy kicsit bepisiltem tőle. – Esküszöm, hogy tiszta vagyok! Csak beszélni akarok vele.

– Nem fog sikerülni, Trav. – Csípőre teszem a kezem, hogy még szélesebb legyek.

– Tiszta vagyok – ismétli meg. – Az ő kedvéért maradok tiszta.

– Tudom – mondom. Elhiszem, hogy komolyan gondolja, de ez nem jelenti azt, hogy jó ötlet Lily közelében lennie. Általában beszólok a pasiknak, ha kamuznak, de hangjának őszinteségét érezve szinte inkább megölelném. Ez más, mint a szokásos pasikamu.

Pasikamunak azt nevezem, amikor a pasik a pillanat hevében mondanak valamit, aminek az igazságtartalma aztán az idővel és a távolsággal arányosan eltűnik. T. J. Kewadinnak, a cukor-szigeti ojibwe törzs újdonsült zsarujának köszönhetően elég sok pasikamut hallottam. Folyton csak rád gondolok. Vagy: a Michigani Egyetem csak két órányira van a Central pályaudvartól, nem lesz gond. És a személyes kedvencem: Szeretlek.

Travis nem hazudik, amikor elgyötört hangja elcsuklik.

– Egyszerűen annyira hiányzik! Bármit megtennék, hogy visszakapjam!

– Tudom, hogy bármit megtennél. Épp ezért viselkedem veled úgy, mint egy gorilla.

Lily elmondta nekem, mit csinált Travis: Gyerünk, Lilybébi! Szerelemgyógyszer. Erősebbé teszi a kapcsolatunkat. Próbáld ki a kedvemért!

– Trav, talán saját magadért kellene tisztának maradnod. Járj el a szertartásokra! Gyógyulj ki belőle!

Travis szeme felragyog, és egy pillanatra eszembe jut, milyen vicces és szép volt régen. Ő volt a kedvencem Levi barátai közül. Majdnem minden természettudományi szakkörre együtt jártunk. Travis Flint az én barátom is volt.

– Ez beválhat, ugye, Dauny? – mondja izgatottan, és már szalad is a legközelebbi gyógysátor felé. – Megígérem, hogy elmegyek a hagyományos orvoslás rendelésre! A gyógyítóhoz.

– Magad miatt gyógyulj! Ne az ő kedvéért! – kiáltom utána.

Ahogy nézem, amint Travis elszalad, elfog a nyugtalanság. Gyorsan körbekorcsolyázom a pálya szélét Lilyt fürkészve. Mindig jól jön neki egy ölelés a Travisszel való találkozás után. Ilyenkor meghallgatom, amit mond, meg amit nem mond, és támogatom a döntését, bármi legyen is az.

A Lily és Travis sorozat nem igazán tetszik. Csak azért nézem, mert a barátnőm játszik benne, és szüksége van a védelmemre. És a támogatásomra. Végül is, a gorillákat olyasmire kérik fel, amit más játékosok nem tudnak vagy nem akarnak megtenni.

Láttam már Travist rossz állapotban, de most más volt. Kétségbeesett elszántság érződött rajta, mint aki helyesen akar cselekedni, de rosszul értelmezett okból. Eltökélem magamban, hogy szemmel tartom Travist, nehogy Lily közelébe kerüljön, amíg jobban nem lesz. Tartok tőle, hogy esetleg Lilyt súlyosabb dolog is fenyegeti annál, mint hogy összetörik a szíve.

4.

Vacsora után kölcsönveszem anya kocsiját, hogy hazavigyem az ikreket. Úgy tervezem, hogy ott maradok nénémnél éjszakára, ahogy máskor is szoktam az utóbbi hetekben. A Cukor-szigetre vivő kompút olyan, mint egy ötperces meditáció, még úgy is, hogy Pauline és Perry rosszalkodnak a hátsó ülésen. Azon gondolkozom, vajon akkor is így volt-e, amikor az őseim nyírfakéregből készült kenuval keltek át a háborgó vízen. Vajon megmelegítette-e a szívüket, hogy hazafelé tartanak?

A mellettem lévő autóra pillantok, és meglátom Seeney Nimkeet. Gyorsan elfordítom a tekintetemet, és lehúzódom az ülésben. Seeney nemrég töltötte be a hatvanadik életévét, ami hivatalosan is öreggé avatja. Ő néném mentora, és a törzs hagyományos gyógyászati programjában dolgozik. Egyszer rákiabált a Törzsi Ifjúsági Tanácsra, amiért egy közösségi rendezvényen leültünk, miközben voltak ott álló öregek is. Miután ijedten felálltam, azután is végig engem bámult. Később sírtam a vécében, és azóta óvatos vagyok a közelében.

Ahogy anya kocsijával ráhajtok néném és Art bácsi kanyargós feljárójára, két kutya, Elvis és Patsy jön felénk ugatva. Az út egy nyaralószerű rönkházba vezet, amely észak felé, Kanadára néz. Az előkertet két oldalról fából épült garázs és finom kidolgozású lombházikó keretezi. Amint leparkolok, az ikrek kipattannak a kocsiból, és máris a lombház felé vonszolnak.

A legjobban várasat szeretnek játszani, amikor képzeletbeli sárkányokkal és trollokkal harcolunk az erőd teljes hosszában. Állandó csatakiáltásom: „Távozz innen, büdös herceg!” Perry hisz benne, de Pauline-t győzködni kell.

Amikor néném hazajön, segítek a lányok fürdetésénél és a mesélésben. Miután lefektettük őket, a nagynénémmel a kimosott ruhát hajtogatjuk a gránit konyhasziget tetején.

– Szóval, várod már a Lake State-et? – kérdezi néném.

– Igen, Lilyvel felvettük a tantárgyakat, de az órarendem teljesen el van cseszve –panaszkodom. – Tizenegy kreditóra még nem teljes munkaidő. Mi van, ha nem tudok bejutni arra az egyetlen biológiaszemináriumra?

– Hülyeség, hogy emiatt aggódsz. A Lake State nem fog kitolni veled. Ott áll a vezetékneved egy kollégiumon, az isten szerelmére!

Elhallgatok, és Perry pólójának gondos összehajtogatására koncentrálok.

Egy perc múlva néném feláll, és készít nekem egy levendulateát.

Elém teszi a bögrét, és megsimítja a hajamat.

Néha, amikor a Tűzőrző rokonaim körében vagyok, Monk, az idősebbik unokatestvérem Waabishkimaanishtaanishnak hív, amikor a nénikém hallótávolságon kívül van. Ha néném valaha is meghallaná, hogy Monk Fehér Birkának nevez, még akkor is, ha giiwashkwebii, mindkét szeme alatt monoklival távozna a helyszínről.

Néha viszont néném maga is tesz egy-egy olyan éles megjegyzést, hogy összerándul tőle a Fontaine-gyomrom.

Art bácsi bejön a garázsműhelyéből, nagy öleléssel üdvözöl, megtörve a kínos csendet a szobában. Még ha nem is tudtam volna, hogy hol volt, a narancsillatú kéztisztító, a zsályafüstölő és a WD-40 szaga egyértelműen elárulta volna.

Amikor Art bácsi megcsókolja őt, nénémből kisimultabb Tűzőrző Teddie lesz. Irántam és az ikrek iránt érzett szeretete különböző rétegekből áll: a gyengéd magot a kemény szeretet külső váza burkolja. A férje sötét borostyánszínű karjának ölelésében viszont képes ledobni a védekezés héját.

Megpittyen a telefon a farzsebemben. Arra számítok, hogy Levi számát látom, mert amióta kapott egy teljes billentyűzetes Nokiát, az öcsém inkább sms-t ír, mint hogy felhívjon. De az egy ismeretlen számról jött.

###-###-####: Itt Jamie Johnson. Levi +hívott a partidra. Lkértem a számodat, h +tudjam, nem dobode ki az új srácot. Nem gáz?

Az első gondolatom az volt, hogy: Jamie írt nekem? A második: Mi a fenére készül Levi? És az utolsó: Ki mást hívott még meg?

A buli, amiről Levi láthatóan mindent elmondott Jamie-nek, nem egészen bulinak indult. Lily meg én néha a nagyszüleim házában alszunk, és ilyenkor megkínáljuk magunkat a bárszekrény meg a borospince tartalmával. Elvileg csak rá kellene néznünk a nagy házra, hogy minden rendben van-e, mert senki sem lakik benne. Anya nem gondolkodik az eladáson, mert azt hiszi, Marinagyi haza akar majd költözni, amikor felépül. Egyelőre nem tudom rávenni magam, hogy ezzel kapcsolatban bármit is mondjak neki.

Lilynek az az ötlete támadt, hogy meghívhatnánk néhány barátot, hogy megünnepeljük a Lake State-re vonatkozó elhatározásomat. Valószínűleg nem volt okos ötlet részemről, hogy megkértem Levit, hozzon sört.

– Ez az sms igencsak vegyes reakciót váltott ki belőled – kuncog Art bácsi.

Mindketten engem néznek. A zsebembe dugom a telefonomat, és érzem, hogy lángol az arcom.

– Valószínűleg az új Szuper, akivel ma találkoztam – mondja fölényes vigyorral néném. – Cseroki. Jamie-nek hívják. Érdekelne engem az a sebhely. – Néném leírja Art bácsinak a vágás kinézetét, végül megjegyzi: – Túl egyenes ahhoz, hogy véletlen legyen.

– A nagybátyja fogja betölteni David bácsi állását a Sault gimiben – jegyzem meg elcsukló hangon.

– Az élet megy tovább, Daunis – mondja néném szelíden.

– De ez olyan igazságtalan! – tör ki belőlem. A homlokomat ráncolom, hogy ne sírjak, közben Art bácsi újra átölel.

– Nem emlékszem, hogy az igazságosság a Hét Nagyapa egyike lenne – jegyzi meg néném.

A Hét Nagyapa nem más, mint tanítás arról, hogyan kövessük az anishinaabe minobimaadiziwint – a jó életet – a szeretet, az alázat, a tisztelet, az őszinteség, a bátorság, a bölcsesség és az igazság által. Minden reggel beleszövök egyet az imáimba, hogy segítségével olyan erős nish kwe válhasson belőlem, mint a nagynéném.

Értem, mire gondol. Nénémnek igaza van, mint mindig. Talán nem az én anyám az egyetlen, aki nehezen tud túllépni az igazságtalanságokon.

*

Még egy darabig beszélgetünk, aztán néném és Art bácsi jó éjszakát kívánnak, és kézen fogva felmennek az emeletre. Én is elkezdek lefekvéshez készülődni, de mielőtt töltőre tenném a telefonomat, újra elolvasom Jamie üzenetét.

Visszagondolok arra, ahogyan ma a jégen megismerkedtünk. Mielőtt még egy szót is váltottunk volna, már rengetegszer hallottam, ahogy Levi áhítattal emlegeti. Levi szerint Jamie közvetlenül a csapatösszetétel kihirdetése előtt jelent meg a nyílt táborban. A Szuperek már korábban megrendezték a válogatótábort, a kapustábort és a meghívásos tábort. Ahhoz, hogy egy senki csak úgy bekerüljön a csapatba a nyílt táborból, fantasztikusnak kell lennie.

Végiggondolom magamban azt a keveset, amit a pletykákból és rövid beszélgetésünkből Jamie-ről tudok. Először is, emlékeztetem magam határozottan, van barátnője. Érdekes forradást visel az arcán. Valaha műkorcsolyázó volt. Cseroki származású, de nem kötődik a törzsi közösségéhez.

Azon gondolkozom, vajon rossz volt-e neki állandóan költözködni. Nem tudhatom. Három hónapos korom óta Saultban élek, és mindig család vett körül. A Tűzőrzők az egyik legrégebbi család a Cukor-szigeten. A dombon lévő, nagyapám nevét viselő kollégiumon kívül vannak a városban olyan utcák, amelyeket Marinagyi rokonairól neveztek el. Ők az első francia szőrmekereskedők között voltak, akik évszázadokkal ezelőtt a katolikus misszionáriusokkal együtt megjelentek itt.

Határozottan helybeli vagyok.

Mégis, még ilyen mély gyökerekkel sem érzem mindig úgy, hogy tartoznék valahová. A Fontaine nagyszüleim és a barátaik mindig is valamiféle leküzdendő hibának, illetve tehernek tekintették az ojibwe ágat. És ott vannak a ritkábban előforduló, de annál szívszorítóbb esetek, amikor a Tűzőrző családom elsősorban Fontaine-nek tekint, és csak másodsorban közülük valónak. Amikor a zhaaganaashokról mondanak dolgokat, majd hirtelen eszükbe jut, hogy én is ott vagyok a szobában. Nehéz elmagyarázni, milyen érzés, hogy hiába kötődöm itt mindenkihez és mindenhez, mégis úgy érzem, soha senki nem lát engem a magam valójában.

Vajon Jamie is így érez, amikor új helyre költözik? Hogy láthatatlan?

Sóhajtok, és válaszolok az üzenetére.

Én: minden oké, hnap tal.

Bevackolom magam az óriási kanapén a nagyszobában, ahol kétemeletnyi ablakot töltenek be a csillagok. Általában gyorsan elalszom, amikor a Cukor-szigeten vagyok. Ma este azonban a Jamie Johnsonnal kapcsolatos kíváncsi gondolatok váltakoznak a Travis iránti aggodalommal és azzal, hogy a hanyatlása hogyan hat a barátnőmre. Ráadásul az, hogy Levi meghívta Jamie-t, és megadta neki a mobilszámomat, gyanúsnak tűnik. Az öcsém mindig forral valamit.

*

Arra ébredek, hogy néném lépteit hallom a lépcsőn. Még mindig sötét van, és a korábbinál is több a csillag.

Azonnal éber leszek a hangjára: halkan és nyersen, összeszorított foggal suttog a telefonba.

– Hol? Mondd meg a lánynak, hogy ne menjen sehová… Igen, már úton vagyok…  Nem, tartsd őt távol… Mert ez pokrócparti, nem egy gyilkossági helyszín… A fenébe… Megyek!

Felülök az ágyban, de néném csak egy figyelmeztető pillantást lövell rám, és elmegy a kanapé mellett. Gyorsan felkelek, és dobogó szívvel követem őt az előszobába. A pokrócparti azt jelenti, hogy amikor egy férfi rosszat tesz egy nővel, a férfit a lány nőrokonai pokrócba csavarva kiviszik az erdőbe, és kiverik belőle a „moowint”. Amikor először hallottam, megkérdeztem róla nénémet; azt mondta, ez a nish kwe igazságtétel. Lilyvel megegyeztünk, hogy ha valamelyikünknek sikerül egyszer részt venni egy ilyenen, akkor elmeséljük a másiknak.

– Vigyél magaddal! – kérlelem nénémet, miközben a kulcsa után kotorászik.

Általában Lily az, aki a rezervátumban zajló eseményekről beszámol nekem. Ez jó alkalom lenne arra, hogy ezegyszer én osszak meg vele valami izgalmasat. Néném az egyetlen belépési lehetőség számomra az ojibwe szertartásokra, és néha el is visz a telehold-ceremóniára, de elkísérni egy pokrócpartira – az valami mást is jelentene. Újabb esély lenne arra, hogy a közösségem többi nish kwewagja a Tűzőrző család tagjaként tekintsen rám. Ne csak Fontaine-ként.

Ezenkívül mi van akkor, ha ez a pokrócparti elfajul, és nénémnek a segítségemre lesz szüksége?

– Kizárt dolog! – jelenti ki, miközben a melltartójába dugja a mobilját.

– De én menni akarok! – erősködöm, és magam is meglepődöm. Soha nem szoktam visszabeszélni nénémnek; az ő szava törvény.

Megpördül, odalép hozzám, de én szilárdan tartom magam. Néném tekintete fenyegető. Valami elmozdul benne, berobban az energia, dühe megsokszorozódik és rám összpontosul. Libabőrös leszek.

– Ez egy nagyon csúnya, undorító ügy, és nem akarom, hogy bármilyen módon a közelébe kerülj! – Szinte az arcomba köpi: – Menj egyetemre! Bújj ágyba Jamie-vel! Éld a szép életed!

Megfordul és már el is tűnt. Remegő kézzel állok a sötétben.

Elutasítása úgy éget, mintha pofon vágott volna.

Az unokatestvéreim sokszor mesélnek a nagynéném harcos megnyilvánulásairól. A Vad Teddie-ről és legendás zűrjeiről szóló történetek minden egyes elbeszéléssel egyre viccesebbekké válnak. Például, amikor egy bárban volt a barátnőivel, és egy zhaaganaash fickó mindegyik lánytól megkérdezte, hogy indián-e, és mennyire indián. Nénémre kacsintva megkérdezte, megmutatná-e neki, hogy melyik testrésze indián. Erre ő behúzott neki egyet. Miközben az illető levegő után kapkodott, a nénikém azt mondta neki, hogy épp most tapasztalt meg egy igazi indián öklöt, és van másik is, ha látni akarja.

Ma este láttam először néném ijesztő változatát.

Semmi vicces nincs benne.

5.

Másnap reggel úgy ébredek, hogy Perry közém és a kanapé háttámlája közé beékelődve fekszik. A fél fenekem lelóg az ágy széléről. Oldalra fordulok, hogy átöleljem. Nyitott szájjal alszik; lehelete kukoricaillatú. Épp, amikor újra elszundítanék, egy ujj megkocogtatja a vállamat. Összerándulok.

– Tudod, hogy ez a fájós – motyogom, és megfordulok.

– Csinálsz palacsintát? – suttogja Pauline hangosan. A leheletének kukoricacsipsz szaga van.

– Kérek palacsintát! – mondja Perry lehunyt szemmel, még az alvás és ébrenlét határán.

Az ember néha tudja, hogy túl nagy erőkkel áll szemben ahhoz, hogy figyelmen kívül hagyhassa. Körbefogom Pauline masszív kis testét, és odafordítom, hogy Perryvel együtt tartsam ölelésben.

– Ninde gidayan. – A szívem a tiéd. Mindkét kislányt megpuszilom.

Felülök, és megpillantom néném kocsiját a feljárón. Megkönnyebbülten sóhajtok fel. Megrohan a tegnap esti elutasítás emléke, de elnyomom magamban a sértődöttséget, és örülök, hogy legalább biztonságban hazaért. Mire elkészülök a fürdőszobában, Perry és Pauline már várnak rám a konyhaszigetnél. Imádják a palacsintámat. Eléjük teszem az elektromos serpenyőt, bedugom, hogy felmelegedjen, közben pedig főzök egy kávét.

– Mondjátok el, merre jártatok tegnap éjjel! – kérem őket, amint a kávéfőző elkezd csöpögni. Imádják elmesélni az álmaikat. Miközben a palacsinta hozzávalóit adagolom a keverőbe, őket hallgatom.

Perry egy bank páncéltermében járt, amely tele volt csoda szép ékszerekkel. Dicsekedve mondja:

– Én voltam a rosszfiú, Daunis néni. Nagyon jól csináltam!

– Tűzőrző-Birch Pearl Mary, az ékszertolvaj! – nevetek.

– És te, hugi?

Pauline elmondja, hogy egy titokzatos fiú látogatta meg álmában, aki elárulta neki, hogy ő valójában egy hercegnő.

– Tudod, Pauline, lehetsz te hercegnő anélkül is, hogy egy fiú azt mondaná – magyarázom, miközben az instant kakaóval ízesített kávét kortyolgatom. Pauline forgatja a szemét.

– Aho! – kottyintja be Perry az ámen ojibwe megfelelőjét. Erre a válaszra kiköpöm a kávémat.

Ma a lányok medvebocsos palacsintát kérnek. Ahogy a tésztát a forró serpenyőbe öntöm, újra rám törnek néném szavai: Éld a szép életed! Szórakozottságomban elrontom a medvebocs fülét. Csendben káromkodom, és úgy javítom ki, hogy még több tésztát kenek rá, és idegenlény-palacsintának nyilvánítom. Pauline duzzog, de Perry boldogan tömi a szájába.

Mire néném és Art lejönnek a földszintre, az ikrek már jóllaktak palacsintával meg a tavalyi juharszüretkor készített sziruppal, és javában a Spongyabob Kockanadrágot nézik a tévében.

– Miigwech, kishúgom – mondja Art melegen. Mindig megköszöni nekem, hogy reggel egy kis szabadidővel ajándékozom meg őket.

Nénémre pillantok, de ő kerüli a tekintetemet. Nem tudom biztosan, mikor jött haza, de látom rajta, hogy tegnap este történt valami. Valami nagyobb dolog, mint a pokrócparti. Nem tudom, hogy először nekem kell-e szólnom, vagy várjam meg, amíg ő megemlíti. Akárhogy is, kétlem, hogy az ikrek előtt túl sok mindent mondana.

Így is van, a néni csak könnyedén cseveg, amíg el nem jön az ideje, hogy elinduljak. Az ikrek szokás szerint két oldalról belecsimpaszkodnak a lábamba, és könyörögnek, hogy maradjak, miközben az ajtó felé vonszolom őket. Miután sikerül leráznom őket, Art megint megölel. Normális esetben a néni bólintana, és azzal bocsátana el, hogy maradjak ki a bajból, álljak ki magamért, vagy célozzak jól, amikor Harry Pajogot megrúgom. Ismert nish kwe litánia.

Ma viszont hosszan megölel. Még akkor is szorít, amikor én már elengedtem.

– Ninde gidayan – súgja a fülembe.

Sírni támad kedvem, de nem tudom, miért. Néném ma tele van lelkiismeret-furdalással. Szeretném, ha nem lenne oka a sajnálkozásra. Vagy talán a pokrócparti nem oldotta meg a problémát, hanem újabb zűrzavart okozott.

Egész nap a pokrócparti jár a fejemben. Lilyvel délután találkozunk a nagy házban, hogy a biztonság kedvéért áthordjuk a műtárgyakat és más értéktárgyakat a nagyapám könyvtárába. Élvezni akarom a partit, nem pedig folyton azon aggódni, nehogy megsérüljön valami.

Miközben dolgozunk, elmesélem Lilynek a pokrócpartit.

– Vajon kit kaptak el? – tűnődik. – El tudod képzelni, hogy egy tanácstag vagy a polgármester, vagy mondjuk egy tanár monoklival sétál az utcán? Úgy tesznek, mintha nekimentek volna egy ajtónak, vagy valami hasonló hülyeséggel állnak elő?

– Csak azt remélem, hogy bárki is volt, akin segített a pokrócparti-különítmény, most már nagyobb biztonságban érzi magát – sóhajtom.

*

Levi este nyolc körül jelenik meg a nagyszüleim házában a sörrel. Jéghideg, ahogy ígérte. Látom Lilyn, hogy ki van akadva.

Felállítjuk a söröshordót a konyhában. Aztán Levi elindul a barátaiért, és a válla fölött azt kiáltja:

– Meg ne igyátok az összes piát, mire visszajövök!

– Nem tudom, miért vagy dühös – mondom, miközben az ebédlőn keresztül a könyvtár felé indulunk, ahol az italszekrény található. – Levi szívességet tett nekünk.

Kedvetlenül mordul egyet.

– Néha annyira nem érted a dolgokat!

– Ide figyelj! Októberig nem számítok felnőttnek Kanadában, és a néném azt mondta, hogy soha ne kérjek tőle alkoholt. Szóval, hacsak June nagyi meg nem veszi nekünk ezt a kis hordót, akkor most szarban volnánk. – Halkabban és cinkos hangon folytatom. – Ugyan már, Lily, tudod, milyen megalázó volt megkérni a három hónappal fiatalabb öcsémet, hogy hozzon nekünk sört?

– Csak… – Lily megtorpan, mintha gondosan megválogatná a szavait. – Lefikázod a hokivilágot, aztán meghívod a hokivilág királyát a bulinkra. Miért nem volt úgy jó, hogy csak néhány barátot hívsz át?

– Higgadj le, Lil. Ünneplünk. Lake State. Juhúúú! – kiáltom nem túl nagy lelkesedéssel. – Csak Levi és a csatlósai jönnek pluszban. Meg Jamie Johnson. Tudnálak valahogy kárpótolni?

– Te meghívtad Jamie-t?! – bámul rám. – Ó, most már értem! Te higgadj le, és taperoltasd a cicidet Újfiúval! És dugd le a nyelvedet a torkán!

– Nincs mit taperoltatni, hugi – mondom, és lenézek a lapos mellkasomra. – És nem csókolózom Jamie-vel. Levi akarta, hogy itt legyen. Egyébként is van barátnője. – Miközben várom, hogy Lily majd megjegyzést tesz a védekező hangnemre, úgy döntök, itt az ideje grappát inni.

Odamegyek az italos szekrényhez. A nagyszüleim feltörhetetlen biztonsági rendszere abból áll, hogy a kulcsot a díszes szekrény hátulján lévő kampóra akasztották. Ez az alkoholra vonatkozó megfelelője annak, mint amikor valaki felírja a jelszavát egy cetlire, és a számítógép képernyőjére ragasztja. Kiválasztok egy üveg import grappát. Nagyot kortyolok belőle, és az olasz pálinka végigégeti a nyelőcsövemet.

– Ha a barátnője egy hokiistennel jár, aki egy több ezer kilométerre lévő csapatban játszik… egyáltalán, honnan a fenéből is jött? Mindegy. A csaj ismerte a szitut – jegyzi meg Lily.

– Ezt mondtad volna anyámnak is? – kortyolok még egyet a grappából. – Tudod, sosem heverte ki, hogy rányitott apámra meg Levi anyjára.

– Tudom, tudom. Csak azért mondtam, hogy csókold meg, mert T. J. óta nem randiztál senkivel, és annak már két éve. A hülye kalandok nem számítanak. – Termetéhez képest aránytalanul nagyot sóhajt. – Azért vagyok kiakadva, mert az öcséd elvállalja ezt a szart, és úgy alakítja, hogy minden róla szóljon. Ezt eredetileg magunknak terveztük.

Igaza van. Töltök még egy italt. Csak az első korty éget. Ez a mostani már megnyugtató melegséggel terjed szét a testemben.

– Remek esténk lesz. Még most is rólunk szól. Három hét múlva kezdjük az egyetemet. Mondd el June nagyinak, milyen sokba fognak kerülni a könyveid, hogy beválthasd az egyik kuponját. – Lily a dédnagymamájától egy papírlapot kapott érettségi ajándékba, rajta nyolc darab, kézzel írt kuponnal: Ez a kupon egy szemeszternyi könyvre és tanszerre szól Lily June Chippeway számára, June nagyitól szeretettel. Nem ruházható át.

– Igazad van, és ha már a Lake State-en leszünk, úgysem lesz ott Levi meg a haverjai.

Lily végigpásztázza a bárszekrényt, és elővesz egy üveg Frangelicót. Hozzákoccintja a különleges, pap alakú üveget az enyémhez, amelynek víztiszta tartalmában egy szőlőág lebeg.

Ivás előtt Lily kinyújtja a bal kezét, hogy megkezdjük a mi kis közös köszöntésünket.

– Lake State, bébi! – mondom a pillangószárny-lebegtetős fináléban.

Lily olyan lí-lít trillázik, amitől majdnem beszakad a dobhártyám.

*

Két órával később az én kis gorillám hangosan szidja Levit, amiért túl hangosra állítja a zenét.

– Azt akarod, hogy kijöjjenek a zsaruk? – Lily pontosan úgy beszél, mint amikor June nagyi leckéztet valakit. Levi nem vesz róla tudomást, amíg Lily hozzá nem teszi: – Az összes törzsi zsaru be van osztva helyettesítésre a rezin kívüli hívásoknál, úgyhogy lehet, hogy T. J. válaszol a zajra vonatkozó panaszra.

Az öcsém azonnal leveszi a Hoobastank hangerejét.

– Azt is mondtam, hogy rakj be Amy Winehouse-t – emlékezteti Lily.

– Én meg azt mondtam – vág vissza Levi –, hogy szó sem lehet a te bizarr zenéidről, amiket senki más nem ismer.

Miközben Lily trágársággal fűszerezett szónoklatba kezd Amy Winehouse zsenialitásáról, huszonnégy embert számolok meg a nagy házban. Minden féltucat ember után iszom egy korty grappát. A söröshordó már nem tart ki sokáig. Levi meg a haverjai egyszer úgyis elmennek. Lily le fog higgadni. Minden jó lesz. Már most is jól vagyok. Annyira jól, hogy amikor Jamie Johnson odajön hozzám, átnyújtom neki a grappásüveget, hogy ő is jól érezze magát. Kicsit kortyol belőle, és rögtön köhögni kezd.

– Mi ez, valami házi kotyvalék? – prüszköl.

– Grappa. Olasz brandy – felelem. – Abból készül, ami a borkészítésnél a szőlő préselése után megmarad. – Még egyet kortyolok, és felajánlom Jamie-nek, hogy körbevezetem a nagy házban.

Daunis, a barátságos házigazda – ennyi. Szó sincs arról, hogy egyedül akarnék vele lenni. Valami tolakodó csaj, akit biztosan Levi hívott meg, ránk akaszkodik, amikor felmegyünk az emeletre. Átkozott önjelölt horgászhal, aki meghallgatásra jött Jamie Johnson következő barátnőjének szerepére.

Horgászhal. Így hívom én a hokis barátnőket. Ez egy fenéklakó hal, amely ráharap a párjára, és összeolvad vele. Egy önálló létre képtelen, élősködő függelék.

– Van egy hálószoba-lakosztály, még három hálószoba, két másik fürdőszoba, és a félelmetes padlásra vezető titkos ajtó – lendítem sután a karomat az egyes ajtók felé.

Jamie elmosolyodik a vad gesztikuláláson.

– Mi? Te itt laktál? – kérdezi a lány.

– Hatéves koromig. Aztán anyám lediplomázott, elkezdett az iskolaelőkészítőben tanítani, és vett egy házat négyutcányira innen. – Összehúzott szemmel nézek a Jamie körül cápaként köröző horgászhalra. – Utána meg… itt zajlottak a vasárnapi ebédek és a nagyobb ünnepek.

Végigvezetem őket egy lambériás folyosón, és az eldugott padlásajtóra mutatva az ajkamhoz szorítom az ujjamat, hogy hangsúlyozzam létezésének titkosságát.

Jamie megáll, hogy megnézze a falon lévő tablóképemet. Marinagyi kívánságára be van göndörítve a hajam, arcomon álmodozó kifejezés ül. Az enyém mellett ott van anyám és a nagybátyám portréja. Alig hasonlítanak arra, akikké később lettek.

Egyetlen kisgyerekes szülőként anya egy évvel később érettségizett, mint az osztálytársai. Lakkal dús frufruba tornyozott sötétbarna haja oldalt a füle mögé tűrve omlik a vállára. Van valami szívszorító abban, ahogy igyekszik divatos lenni, és ahogyan a kamerába mosolyog reménnyel teli, szép zöld szemmel. Szeretném megölelni anyámnak ezt a változatát. Fogalma sincs még az elkövetkezendő veszteségekről.

A másik portrén David bácsi úgy néz ki, mintha alig várná, hogy a Sault-t a visszapillantó tükörben lássa. Arra vágyik, hogy elmehessen valami olyan helyre, ahol az embereket jobban érdekli az, hogy színesek legyenek, mint az, hogy színezéskor ne menjenek ki a vonalon. Unalmas öltönyt és frissen nyírt frizurát visel, hogy örömet szerezzen az anyjának, de a lila nyakkendő és a díszzsebkendő már a Prince előtti tisztelgését jelképezi.

– Ügyet se vess a falon lévő különös fényképekre! – mondom. – Ezek az emberek hamarosan felismerhetetlenek lesznek. Még a maguk számára is.

– Milyen furcsa vagy te! – jegyzi meg a lány.

Megvonom a vállam, és kortyolok egyet a grappából, mielőtt a túravezetést a lépcsőháznál befejezném.

– Fogom neked – mondja Jamie, és az üvegért nyúl.

– Ez igen! Egy jégkorongisten, akinek van modora. Nagyon helyes, Jamie Johnson! Amúgy üdvözöllek Sault Sainte Marie-ben! – Olyan mozdulatot teszek, mint egy show házigazdája. – Aztán ne ess abba a hibába, mint a turisták, akik a Sault-t szaltnak ejtik. Szú.

– Megjegyeztem – mondja. – Te tele vagy lenyűgöző ismeretekkel.

Érzékelem a finom gúnyt a hangjában.

– Miigwech, Hokiherceg! – Körülnézek. – Hé… hová tűnt az a lány?

– Azt hiszem, elvesztetted – mondja Jamie.

– C’est la vie. – Ilyen az élet.

– Qui n’avance pas, recule – jegyzi meg. Aki nem halad, az hátrafelé megy.

Rábámulok. Jamie tud franciául? Mielőtt rákérdezhetnék, leköti a figyelmemet a szeme. Elég közel áll hozzám ahhoz, hogy megfigyeljem: a szivárványhártyája a pupilla felé világosabb, és van egy sötétebb barna körvonala, amely mintegy beleszivárog a homokszínű részbe. A grappa biztosan élesíti a látásomat, mert minden részletet észreveszek.

– Nagyon bámulsz – jegyzi meg Jamie.

– Ööö… a lányok futnak utánad – bukik ki belőlem. Amint meghallom magam, rájövök, milyen hülyén hangzik.

– Köszönöm a figyelmeztetést! – Széles mosolya elhúzza a forradása végét.

– Hé, Bubi! – Mindketten hátrafordulunk, és megpillantjuk Levit, amint a lépcsőket kettesével véve igyekszik felénk. Az öcsém átkarol. – Egy szívességet szeretnék kérni tőled.

Kissé megmerevedek. A korábbi szívességek egyike az volt, hogy tavaly megkért, legyek én a legjobb barátjának, Stormynak a kísérője a shagálában, és hogy találjak ki anishinaabemowin beceneveket a barátainak meg a csapattársainak. Az egyik srác folyton azzal nyaggatott, hogy „mindenki másénál jobb indián nevet” adjak neki, ezért azt mondtam, hogy a Gichimeme a legnagyobb és legerősebb madarat jelenti. Hetekig mászkált büszkén, hangosan károgva az új nevét, mire egy nishnaab barátja félrehívta, és elmagyarázta neki, hogy ez kontyos feketeharkályt jelent. Más néven „nagy döngető”…

– Lennél Jamie szuperes nagykövete?

– Én…?  Hiszen én nem tartozom a klubba! – lepődöm meg. – Azok a csajok le szokták stoppolni maguknak az új Szupereket!

– No persze. – Levi sokatmondó pillantást vet Jamie-re, mielőtt hozzáteszi: – Éppen ezért lennél tökéletes. Jamie-nek barátnője van. Szóval távol tartanád az összes hokiribancot.

– Tudod, hogy utálom ezt a kifejezést! – mordulok fel.

– Bocs, Bubi – visszakozik Levi gyorsan. – Úgy értettem, hogy eljárhatna veled futni, és akkor te mindent el tudnál mesélni neki a városról. – Jamie-hez fordul. – Tudtad, hogy Daunis mind a négy évben bekerült a Sault gimi fiú hokicsapatába? Ráadásul a ballagáson ő mondta az osztály búcsúbeszédét.

– Azt észrevettem, hogy sok vicces dolgot tud – kacsint Jamie.

– Te, ez úgy hangzik, mint egy átverés – mondom, amikor belém hasít a felismerés.

– Ez kisegítés, Bubi. Ha bárki mást választanánk Jamie nagykövetének, abból csak marakodás lenne.

– Hú, de magabiztos vagy! – mondom a szememet forgatva. – De ha szerinted így van… nem lesznek dühösek rám? – Lehetséges, hogy Levi csak most találta ki azt a szót, hogy kisegítés?

– Senki sem fog veled ujjat húzni – mondja. – Te tök vagány vagy. Pont, mint Teddie néni.

Ezek után a varázslatos szavak után Újfiú elégedett arckifejezésének és a grappa melegségének hatására beleegyezem, hogy Jamie nagykövete legyek.

6.

Két nap múlva Jamie Johnson a kocsibejárónkon áll, és a hajnali derengésben karját a feje fölé nyújtogatja. Biztosan a közelben lakik, mert nem látok autót. Bólintok neki, mielőtt leteszem a semaa-t és elsuttogom a fánál az imámat. Visszamegyek a ház elé, és szemügyre veszem új Szuper-cimborámat.

A srác színtiszta izom és csontra feszülő szalag. Egy gramm háj sincs rajta. Egyforma magasak vagyunk, de vagy tizenöt kilóval nehezebb vagyok nála. Puffadásos napokon többel is.

Ahogy méricskélem Jamie-t, elképzelem, hogy ő is ugyanezt teszi velem: Magas, izmos csaj, óriási fenék, betegesen fehér bőr, széles száj, nagy orr, és – micsoda kegyetlen irónia! – kicsi mell. Legszívesebben visszakiáltanék, hogy jó vagyok védekezésben, okos vagyok, és soha semmit nem adok fel.

– Futottál már valaha az öcséddel? – szakítja meg a belső párbeszédemet.

– Néha – válaszolom, és elkezdem az oldalnyújtásokat. – Ő meg a barátai sokkal gyorsabban futnak az én rendes tempómnál.

Arról nem szólok, hogy Levi alig tudja kivárni, hogy végezzek a bemelegítéssel.

– Te nagyon közel állsz az öcsédhez – jegyzi meg Jamie, miközben leguggol, és az egyik lábát oldalra nyújtja.

– Hát… gondolom. Néha idegesítő tud lenni. – Nézem a belső combján megfeszülő musculus gracilist, ahogy egyenesen befut a bő rövidnadrágba… Kényszerítem magam, hogy újra a szemébe nézzek. – Neked van testvéred?

– Nincs. Csak a nagybátyám. A szüleim elváltak, amikor kicsi voltam. Nem szeretik a jégkorongot. Mindig Ron bácsi fizette a felszerelésemet és az útiköltségeket. Amikor itt kapott tanári állást, elfogadtam az ajánlatát, hogy az érettségizős évemet Sault-ban végezzem.

Láthatóan elégedett, hogy sikerült helyesen ejtenie a város becenevét.

Azon kapom magam, hogy átvettem tőle a büszke mosolyt, miközben a gyorsított verziójú bemelegítésemet csinálom végig. Jamie a nyújtásait az enyémhez igazítja.

– Készen állsz, cimbi? – bökök állammal az út felé.

– Igenis, nagykövet asszony! – A mosoly továbbra sem hervad le az arcáról.

*

A szokásos útvonalamat követem az egyetemi parkon keresztül.

– Hé, nézd csak! – szólal meg Jamie, amikor elhaladunk az új kollégium mellett. – Ott van rajta a vezetékneved!

– Aha.

– Csak ennyit tudsz mondani? – kérdi nevetve.

– Aha – villantom fel a legszélesebb mosolyomat.

Amikor odaérünk a Diákegyesület mögötti kilátóhoz, megállok.

– Gyere egy kicsit! – mondom. Pár lépést hátrál, hogy visszaérjen mellém. – Néhány kilométerre innen ott van a Felső-tó – mutatok nyugat felé, majd a folyóra. – A tó táplálja a St. Marys folyót, ami a kanadai határon fut. A túloldalon lévő várost szintén Sault Sainte Marie-nak hívják, de az sokkal nagyobb, mint a mienk – fejezem be egy újabb hosztesz-villantással. Jamie-vel kapcsolatban valami arra késztet, hogy felvágjak. – A folyó a városunk keleti szélén kanyarog, és azok a szép dombok ott a Cukor-szigethez tartoznak. Onnan származik apám családja. Mármint az enyém és Levié.

– Hű, ez gyönyörű!

A hangjából érződő áhítat ugyanazt az érzést kelti bennem, mint amikor egy vetélkedőn remekelek.

– Készen állsz? – kérdezem, és újra felveszem a tempót. A szirttől a fél mérföldre lévő folyóhoz vezető utat követjük.

Jamie egy teherhajót figyel, amint lassan és csendesen besiklik a legközelebbi zsilipbe. Miközben a hosszú hajót nézi, lopva szemügyre veszem a profilját, az arcának nem forradásos oldalát. A teherhajó tőlünk tizenöt méterre megfújja a kürtjét. Jamie ijedtében hangosan elkáromkodja magát, én pedig jót nevetek.

– Szükségem lesz a nagykövetemre, hogy elmagyarázza, mi ez az egész – fordul hozzám.

– Emlékszel, amikor megmutattam a Felső-tavat?

– Öt perccel ezelőtt? – kérdi szárazon.

– Igen, okostojás. Szóval, a hajók a Nagy-tavak felé tartva vagy onnan jövet itt haladnak el a Felső-tó eléréséhez, ami hat-nyolc méterrel magasabban van, mint minden más a folyón lejjebb. Régebben voltak itt zuhatagok. A folyó mindkét partján és a Cukor-szigeten lévő halászfalvak anishinaabeg népének egyik fő gyülekezőhelyei voltak. A kormány kisajátította a területet, átvágta a zuhatagokat, és megépítette a Soo Locks zsilipet, amely úgy működik, mint egy vízi felvonó: felemeli, illetve leereszti a hajókat.

Jamie a szemközti teherhajóról most rám emeli a tekintetét.

– És mi történt az anishinaabegekkel meg a falvaikkal?

Felvonom a szemöldökömet. Nem vagyok benne biztos, hogy Jamie tudja, milyen nagy kérdést tett fel. A Jamie-hez hasonló turisták sosem gondolnak azokra, akiket a haladás érdekében félretoltak. Nem tudom, hogy tényleg meg akarja-e ismerni a törzsem történetét, meg hogy egyáltalán hogyan kezdenék hozzá az elmeséléséhez.

– Erről majd inkább máskor – felelem. – Most rajtad a sor. Mesélj magadról!

– Erről majd inkább máskor – mondja vigyorogva. – Még vannak kérdéseim.

– Hogy a csudában tudtok tik ilyen kíváncsiak lenni? – mosolygok vissza.

– Hát ez a „tik” meg micsoda? – kérdez vissza Jamie.

– Ó, ez a legfontosabb kérdés! A „tik” a „ti” yooper változata – nevetek.

– És… a yooper azt jelenti, hogy valaki a U. P.-ről, vagyis a Felső-félszigetről származik?

– Hűha, okos az én cimborám! – Közben mutatom, hogy le kell kanyarodnunk.

Ezután néhány mérföldig tartó kellemes csend áll be köztünk. Amikor a Dairy Queen gyorsétterem és fagylaltozó mellett befordulunk, egy kis ház felé mutat.

– Ott lakunk a nagybátyámmal – jegyzi meg, és tovább fut mellettem. – Ó, még egy kérdés. Amikor azt mondják: anishinaabe, akkor az azt jelenti, hogy őslakos, vagy azt, hogy ojibwe?

– Az anishinaabe azt jelenti, hogy „eredeti nép”. Bennszülött. Nish. Nishnaab. Shinaab. Leginkább a Nagy-tavak vidékéről származó ojibwe, odawa és potawatomi törzsekre gondolunk. Az ojibwe nyelv neve anishinaabemowin vagy ojibwemowin. Levi ojibinek nevezi – forgatom a szemem. – Ha elég sokáig lógsz vele, nish becenevet fogsz kapni tőle.

Jamie-nek rám villan a szeme.

– Levi azt mondta, kérdezzem meg tőled, hogyan mondják a Sebhelyes arcút ezen a nyelven.

Egyszerre tör ki belőlünk a nevetés. Félrenyelem a nyálam, ezért meg kell állnom, mert rám jön a köhögés. Miután helyreáll a légzésünk, az EverCare felé intek. Meglepő, milyen gyorsan elrepültek Jamie-vel a kilométerek.

– Abban az ápolási otthonban szoktam befejezni a futást. Ott fekszik a nagymamám. Agyvérzést kapott.

– Ó, szegény! – mondja. – Ez nagyon nehéz lehet neked, különösen azok után, hogy a nagybátyádat is elvesztetted. Hogyan tudsz ezzel megbirkózni, Daunis? – Megdöbbent ez a közvetlenség. Valahogy abból, ahogyan ezt a kérdést feltette, arra következtetek, hogy talán ő is ismeri a veszteséget.

Lilyn kívül senki sem szokta megkérdezni, hogy vagyok. Az emberek anyáról kérdeznek, meg hogy mi lesz a nagy házzal. Különös, hogy az a személy, akit nemrég ismertem meg, megkérdezi, hogy vagyok, ráadásul ilyen őszinte módon.

– Semmi baj – mondja Jamie, miközben keresem a szavakat. – Majd elmondod, ha készen állsz.

Már a parkolónál járunk, de még mindig nem tudok válaszolni. Jamie-re nézek. A bőre csillog, mint egy fényes, sima új fémpénz. A haja nedves az izzadságtól, összevissza állnak a fürtjei. Ugyanilyen összevissza kalandoznak a Jamie-vel kapcsolatos gondolataim.

Úgy határozok, hogy a rendes világnak szüksége van néhány hokivilág-szabályra.

– Miigwech a futásért, cimbi – búcsúzom. – Holnap te jössz. Mesélhetsz nekem a legutóbbi jégkorongcsapatodról, az előző iskoládról, a nagybátyádról és a barátnődről, jó?

Jamie elmosolyodik, felmutatja a hüvelykujját, és elkocog.

*

Miközben hazafelé tartok az EverCare-ből, felhívom Lilyt. Miután beavatom a Jamie-vel való futásom részleteibe, megpróbáljuk kitalálni, vajon miket fog elárulni a barátnőjéről.

– Autóbaleset – jelenti ki Lily. – A sebeik gyógyulása közben jöttek össze.

– Á, nem. Néném szerint a forradása túl egyenes ahhoz, hogy baleset legyen.

– A csaj volt barátja féltékenységi rohamában vágta meg Jamie-t – veti fel Lily.

– Ne hülyéskedj! Nem minden kapcsolat egy szar filmdráma – mondom.

– Hát, amiket én láttam, azok mind olyanok.

Fél utcahosszon át hallgatunk. A vonal túlsó végéről hallom June nagyi kutyájának ugatását. Lily nem sokat mesél az anyjáról és a June nagyihoz költözése előtti életéről, de néha anya pártját fogja, amikor a túlzott féltése miatt panaszkodom.

– Oké, Miss Marple, akkor mi a te hipofízised? – szólal meg végül Lily. – A hangjában bujkáló mosoly ragályos.

– Az én hipotézisem az, hogy együtt vesztették el a szüzességüket – felelem, és széles vigyor ül ki az arcomra. – Egyébként a hipofízis az agyalapi mirigy.

– Mindegy – mondja, aztán elbúcsúzik. – Csá-csumi-cső!

– Cső-csumi-csá!

– Stréber!

*

Másnap reggel szakad az eső, ezért még pirkadatkor küldök egy sms-t Jamie-nek, hogy változik a program. Egy fekete kis terepjáróval ugrik be értem, és elmegyünk a Chi Mukwa-i fitneszterembe. Nem szeretek zárt térben futni, de még mindig jobb, mint egész nap azt érezni, hogy valami nem az igazi.

Felpattanunk a futópadra, és egy perc múlva észreveszem, hogy Jamie ugyanúgy állította be az övét, mint én.

– Tudod, nem muszáj az én tempómhoz igazodnod – mondom neki. – Ez az előnye a futópadon futásnak. Menj csak olyan gyorsan, ahogy akarsz.

– Nem, jó ez így. Később lesz még meccsem meg edzésem a csapattal.

Megvonom a vállam, és tovább futok, de titokban elégedett vagyok. Jó három kilométer kell ahhoz, hogy megtaláljam a ritmusomat. Ez a futópad hátránya amellett, hogy az ember úgy érzi magát, mint a mókuskerékben.

– Csendes vagy ma – jegyzi meg Jamie. – Nincs semmi baj?

– Arra vártam, hogy te beszélj, emlékszel? Most rajtad a sor.

– Á, igaz – mondja. – Szóval… mit akarsz tudni?