Yuval Noah Harari

NEXUS

Az információs hálózatok rövid története a kőkorszaktól az MI-ig

Fordította: Torma Péter

A mű eredeti címe:

Nexus – A Brief History of Information Networks from the Stone Age to AI

Copyright © Yuval Noah Harari, 2024

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2024

Magyar fordítás © Torma Péter, 2024

Minden jog fenntartva.

ISBN 978-963-614-556-9 (papír)

ISBN 978-963-614-557-6 (epub)

Megjelent a Central Kiadói Csoport gondozásában, 2024-ben

Felelős kiadó: Marosi László

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Havadi Krisztina

Felelős szerkesztő: Kukucska Zsófia

Korrektor: Keszthelyi-Kiss Judit

Magyar borító: Sigmond Viktória

Tipográfia, e-book: Scriptor Kft.

Szeretettel Itziknek, és mindenkinek,

aki szereti a bölcsességet.

Mi a valóságot keressük az ezer álom ösvényén.

Prológus

Homo sapiensnek, bölcs embernek neveztük el saját fajunkat. Ám kérdéses, hogy mennyire vagyunk méltók erre a névre.

Annyi biztos, hogy az utóbbi százezer évben mi, sapiensek óriási hatalomra tettünk szert. Felfedezéseinknek, találmányainknak és hódításainknak már csak a felsorolása is köteteket töltene meg. A hatalom azonban nem bölcsesség, és százezer évnyi felfedezés, feltalálás és hódítás után az emberiség egzisztenciális válságba juttatta magát. A saját hatalmunk helytelen használata okozta ökológiai összeomlás szélén állunk. Eközben továbbra is szorgalmasan gyártjuk az olyan új technológiákat, mint a mesterséges intelligencia (MI), amelyekben megvan a potenciál arra, hogy kiszabaduljanak az irányításunk alól, és rabszolgasorba taszítsanak vagy megsemmisítsenek bennünket. Ahelyett azonban, hogy fajunk összefogna ezeknek az egzisztenciális fenyegetéseknek az elhárításáért, egyre erősödnek a nemzetközi feszültségek, egyre nehezebbé válik a globális együttműködés, az országok tömegpusztító fegyvereket halmoznak fel, és egy új világháború sem tűnik lehetetlennek.

Ha mi, sapiensek annyira bölcsek vagyunk, miért vagyunk ennyire önpusztítóak?

Közelebbről megvizsgálva, noha a DNS-molekulától a távoli galaxisokig rengeteg információt gyűjtöttünk össze mindenről, nem úgy tűnik, mintha mindezek az ismeretek választ adtak volna az élet nagy kérdéseire: Kik vagyunk mi? Mire kell törekednünk? Milyen a jó élet, és hogyan kell úgy élnünk? A rendelkezésünkre álló roppant mennyiségű információ ellenére ugyanolyan fogékonyak vagyunk a fantáziálásra és a téveszmékre, mint távoli őseink. A nácizmus és a sztálinizmus csupán két példa a tömeges őrületre, amely olykor még a modern társadalmakat is magával ragadja. Senki sem vitatja, hogy az emberek ma jóval több információval és hatalommal rendelkeznek, mint a kőkorszakban, ám az messze nem egyértelmű, hogy magunkat és a világmindenségben játszott szerepünket is jobban értjük.

Miért van az, hogy ennyire értünk az információszerzéshez és a hatalom halmozásához, ugyanakkor ennyire kevéssé ahhoz, hogy bölcsességre tegyünk szert? A történelem során számos hagyomány tartotta úgy, hogy természetünk végzetes fogyatékossága miatt kísértést érzünk olyan erők hajszolására, amelyeket nem tudunk kezelni. Phaethón görög mítosza egy fiúról szól, aki megtudja, hogy ő Héliosz, a napisten gyermeke. Az isteni származását bizonyítani akaró Phaethón követeli magának a jogot, hogy hajthassa a nap szekerét. Héliosz figyelmezteti őt, hogy ember nem képes irányítani a szekeret húzó égi lovakat. Phaethón azonban addig makacskodik, amíg a napisten végül is enged neki. A büszkén az égre nyargaló Phaethón ezután valóban elveszíti uralmát a szekér fölött. A nap letér pályájáról, felperzseli a növényzetet, számos élőlénnyel végez, és az a veszély fenyeget, hogy felégeti magát a földet. Zeusz közbelép, és villámával sújtja Phaethónt. Az önhitt ember hullócsillagként, lángolva zuhan alá a mennyből. Az istenek visszanyerik az irányítást az ég fölött, és megmentik a világot.

Kétezer évvel később, amikor épp csak kezdetét vette az ipari forradalom, és több munkakörben elkezdték leváltani az embereket a gépek, Johann Wolfgang Goethe hasonló tanmesét jelentetett meg A bűvészinas címmel. Goethe versében (amelyet később egy Walt Disney-rajzfilm tett népszerűvé Miki egérrel a főszerepben) az öreg varázsló ifjú inasára bízza a műhelyét, és meghagyja neki, hogy amíg ő távol van, végezzen el néhány feladatot, például hozzon vizet a folyóról. Az inas elhatározza, hogy megkönnyíti a dolgot, és mestere egyik varázsigéjével megbűvöli a seprűt, hogy az hozzon vizet helyette. Csakhogy nem tudja leállítani, a seprű pedig egyre csak hordja a vizet, amely már-már elárasztja a műhelyt. A pánikba esett inas baltával kettévágja a seprűt, ám annak mind a két feléből egy-egy új seprű lesz. Most már két varázsseprű ontja a vizet a házba. Mikor a varázsló visszatér, az inas a segítségéért könyörög: „Szellemet idéztem s nem birok vele!” (Kardos László fordítása.) A varázsló rögvest megtöri a bűbájt, és véget vet az árvíznek. Az inas – és az emberiség – számára a tanulság világos: ne idézz meg olyan erőket, amelyeket nem bírsz uralni!

Mit tanulhatunk az inas és Phaethón történetéből a 21. században? Mi, emberek nyilvánvalóan nem hallgattunk az intésekre. Máris kibillentettük egyensúlyából a Föld klímáját, és milliárdnyi varázsseprűt, drónt, chatbotot és egyéb algoritmikus szellemet idéztünk meg, amelyek kiszabadulhatnak az ellenőrzésünk alól, előre nem látott következmények áradatát zúdítva ránk.

Mi hát a teendő? A tanmesék erre csupán azt a választ adják, hogy várjunk valamilyen isten vagy varázsló közbelépésére. Ez persze rendkívül veszélyes üzenet. Arra biztatja az embereket, hogy bízzák a felelősséget istenekre és varázslókra. Sőt, ami még rosszabb: nem ismeri el, hogy az isteneket és a varázslókat az emberek találták ki – csakúgy, mint a seprűt, a szekeret vagy az algoritmust. A tendencia, hogy nagy erejű dolgokat hozunk létre, és ez előre nem látott következményekkel jár, nem a gőzgép vagy az MI feltalálásával kezdődött, hanem a valláséval. A próféták és teológusok hatalmas szellemeket hívtak életre, amelyeknek szeretetet és örömöt kellett volna hozniuk, ám időnként vérözönnel árasztották el a világot.

Sem Phaethón mítosza, sem Goethe verse nem ad használható tanácsot, mivel egyaránt félreértelmezik azt, hogy miként jut az ember hatalomhoz. Mindkét történetben egyetlen ember kap óriási hatalmat a kezébe, majd megrontja őt a gőg és a mohóság. Ez a kezdetleges elemzés nem érti meg, hogy az emberi hatalom sohasem egyéni kezdeményezés eredménye. Mindig nagyszámú ember együttműködéséből fakad.

Ennek megfelelően annak sem egyéni pszichológiánk az oka, ha visszaélünk a hatalommal. Elvégre az emberek a gőg, a mohóság és a kegyetlenség mellett képesek szeretetre, együttérzésre, alázatra és örömre is. Igaz, fajunk legalávalóbb egyedein a mohóság és kegyetlenség uralkodik, a hatalommal való visszaélésre késztetve őket. De miért a legalantasabb tagjaikat ruházzák fel hatalommal az emberi társadalmak? 1933-ban például a legtöbb német nem volt pszichopata. De akkor miért szavaztak Hitlerre?

Hajlamunk arra, hogy olyan erőket idézzünk meg, amelyeket nem bírunk uralni, nem egyéni pszichológiánkból fakad, hanem fajunk egyedi képességéből a tömeges együttműködésre. E könyv alaptétele az, hogy az emberek nagy együttműködési rendszerek kiépítésével óriási hatalomra tesznek szert, ám ezeknek a hálózatoknak a felépítése eleve hajlamossá teszi őket arra, hogy balgán használják ezt a hatalmat. A problémánk tehát hálózati probléma.

Még specifikusabban: információs probléma. Az információ a ragasztóanyag, amely összetartja a hálózatokat. Csakhogy a sapiensek évezredeken át úgy építettek és tartottak fenn nagy hálózatokat, hogy fikciókat, fantáziákat és tömeges téveszméket találtak ki, illetve terjesztettek – istenekről, elvarázsolt seprűkről, MI-kről és még rengeteg mindenről. Míg az egyes emberek jellemzően szeretnék megtudni az igazságot magukról és a világról, a nagy hálózatok fikciókra és fantáziákra támaszkodva kötik magukhoz tagjaikat, és teremtenek közöttük rendet. Így jutottunk el például a nácizmusig és a sztálinizmusig is. Ezek kivételesen erős hálózatok voltak, amelyeket kivételesen eltévelyedett eszmék tartottak össze. George Orwell elhíresült megfogalmazásával élve: a tudatlanság erő.

A tény, hogy a náci és sztálinista rezsimek kegyetlen agyszüleményeken és szégyentelen hazugságokon alapultak, nem tette őket kivételessé a történelemben, és nem is ítélte eleve összeomlásra őket. A nácizmus és a sztálinizmus az emberek által valaha létrehozott legerősebb hálózatok közé tartoztak. 1941 és 1942 fordulóján a tengelyhatalmak közel kerültek ahhoz, hogy megnyerjék a második világháborút. A győzelmet azonban végül Sztálin szerezte meg,[1] majd az 50-es és 60-as években neki és örököseinek szintén komoly esélyük volt a hidegháború megnyerésére. A 90-es évekre a liberális demokráciák kerekedtek felül, de ma már ez a győzelem is csupán átmenetinek látszik. A 21. században egy új totalitárius rezsim sikeres lehet ott, ahol Hitler és Sztálin elbukott, és létrehozhat egy mindenható hálózatot, amely képes megakadályozni, hogy a jövő nemzedékek egyáltalán megkíséreljék leleplezni hazugságait és fikcióit. Nem szabad azt feltételeznünk, hogy a téveszméken alapuló hálózatok eleve kudarcra vannak ítélve. Ha meg akarjuk akadályozni, hogy diadalmaskodjanak, ahhoz nekünk magunknak is kemény munkát kell végeznünk.

Az információ naiv szemlélete

A téveszméken alapuló hálózatok erejének felmérését egy közkeletű félreértés nehezíti meg a nagy – akár hiedelmeken, akár bármi máson alapuló – információs hálózatok működésével kapcsolatban. Ez a félreértés része valaminek, amit én az információ naiv szemléletének nevezek. Míg az olyan tanmesék, mint Phaethón mítosza vagy A bűvészinas az egyéni emberi lélektan igencsak pesszimista nézőpontját képviselik, az információ naiv szemlélete nagyon is optimistán tekint a nagy léptékű emberi hálózatokra.

A naiv szemlélet szerint azáltal, hogy jóval több információt gyűjtenek be és dolgoznak fel, mint amennyit az egyes emberek képesek, a nagy hálózatok jobban átlátják az orvostudományt, a fizikát, a közgazdaságtant és számos egyéb területet, ez pedig nemcsak hatalmassá, de bölccsé is teszi őket. Például azáltal, hogy információt gyűjtenek a kórokozókról, a gyógyszerészeti cégek és az egészségügyi szervek képesek meghatározni számos betegség valódi okát, aminek köszönhetően hatékonyabb gyógyszereket fejleszthetnek ki, és bölcsebb döntéseket hozhatnak a használatukkal kapcsolatban. E nézet szerint elegendő mennyiségű információ elvezet az igazsághoz, az igazság pedig mind a hatalomhoz, mind a bölcsességhez. A tudatlanság ellenben nem vezet sehová. Bár történelmi válságok idején megerősödhetnek a téveszméken vagy félrevezetésen alapuló hálózatok, ezek hosszú távon vereségre vannak ítélve tisztábban látó és becsületesebb riválisaikkal szemben. Egy, a kórokozókkal kapcsolatos információkkal nem törődő egészségügyi szervet vagy egy tudatos dezinformációt terjesztő gyógyszerészeti céget végül legyőznek az információt bölcsebben használó versenytársai. A naiv szemlélet tehát feltételezi, hogy a téveszméken alapuló hálózatok aberrációk, és általában véve bízhatunk abban, hogy a nagy hálózatok bölcsen bánnak a hatalmukkal.

Az információ naiv szemlélete

Azt természetesen a naiv szemlélet is elismeri, hogy az információtól az igazságig vezető úton sok minden félremehet. Az információ gyűjtése és feldolgozása közben elkövethetünk véletlen hibákat. Emiatt az információ néha nem az igazsághoz, hanem tévedéshez vezet. Például az elégtelen információ, a hibás elemzés vagy egy dezinformációs kampány miatt még a szakértők is azonosíthatják tévesen egy-egy betegség okát.

A naiv szemlélet azonban úgy véli, hogy az információgyűjtés és -feldolgozás közben adódó problémák ellenszere a még több információ gyűjtése és feldolgozása. Bár a hibáktól sosem vagyunk egészen védve, a legtöbb esetben a több információ nagyobb pontosságot jelent. Egyetlen orvosnak, aki egyetlen beteg vizsgálata révén szeretné azonosítani egy járvány okát, kisebb az esélye a sikerre, mint több ezer orvosnak, akik több millió beteg adatait gyűjtik össze. És ha maguk az orvosok szövetkeznének is az igazság elkendőzésére, az orvosi információk hozzáférhetőbbé tétele a nyilvánosság és az oknyomozó újságírók számára végül le fogja leplezni a csalást. E szemlélet szerint minél nagyobb egy információs hálózat, annál közelebb kell járnia az igazsághoz.

Természetesen az, ha pontosan elemezzük az információt, és fontos tényeket derítünk ki, még nem garantálja, hogy bölcsen fogunk élni az ebből adódó lehetőségeinkkel. A bölcsességet helyes döntések meghozatalaként szokás értelmezni, de hogy mi a helyes, az egyénenként, kultúránként és ideológiánként eltérő értékítéletektől függ. Lehet, hogy a tudósok, ha új kórokozót fedeznek fel, kifejlesztenek egy vakcinát, hogy megóvják tőle az embereket. De ha ezek a tudósok – vagy politikai vezetőik – egy rasszista ideológiában hisznek, amely azt állítja, hogy egyes rasszok alacsonyabb rendűek másoknál, és ezeket ki kell irtani, akkor lehetséges, hogy ezt a tudást egy biológiai fegyver kifejlesztésére fogják használni, amely azután milliókkal végez.

Az információ naiv szemlélete úgy tartja, hogy ilyen esetekben is legalább részben orvosolhatja a bajt, ha még több információt gyűjtünk be. E nézet szerint ugyanis közelebbről megvizsgálva a dolgokat, kiderül, hogy az értékekkel kapcsolatos nézeteltérések oka vagy a hiányos információ, vagy a szándékos félretájékoztatás. A naiv szemlélet úgy véli, a rasszisták egyszerűen rosszul informált emberek, akik nincsenek tudatában bizonyos biológiai és történelmi tényeknek. Külön fajoknak tartják a rasszokat, mert hazug összeesküvés-elméletekkel mosták át az agyukat. A rasszizmus ellenszere tehát nem más, mint ellátni az embereket még több biológiai és történelmi ténnyel. Időbe telhet, de az információ szabadpiacán előbb-utóbb győzedelmeskedni fog az igazság.

A naiv szemlélet természetesen részletesebb és alaposabb annál, semhogy néhány bekezdésben be lehetne mutatni, központi elve azonban az az állítás, hogy az információ alapjában véve jó dolog, és minél több van belőle, annál jobb. Elegendő információ és idő birtokában szükségszerűen rá kell jönnünk az igazságra a vírusfertőzésektől a rasszista előítéletekig mindenről, és ezzel nemcsak a hatalmunk, hanem e hatalom helyes használatához szükséges bölcsességünk is gyarapszik.

E naiv szemlélet helyesli az egyre erősebb információs technológiák kutatását, és időközben a számítógép és az internet korának félhivatalos ideológiája lett. 1989 júniusában, néhány hónappal a berlini fal és a vasfüggöny lebontása előtt Ronald Reagan kijelentette, hogy „a totalitárius hatalom Góliátját hamar le fogja győzni a mikrochip Dávidja”, és „a Nagy Testvérek legnagyobbika egyre kevésbé tud mit kezdeni a kommunikációs technológiával. […] Az információ a modern kor oxigénje. […] Átszivárog a szögesdróttal védett falakon. Átlibeg az elektromos kerítéssel és aknamezővel védett határokon. Az elektronikus sugarak szellője úgy fúj keresztül a vasfüggönyön, mintha az csipkéből volna.”[2] 2009-es sanghaji látogatásán Barack Obama ugyanebben a szellemben szólt kínai vendéglátóihoz: „Nagy híve vagyok a technológiának, és nagy híve vagyok a nyitottságnak is, ha az információ áramlásáról van szó. Úgy vélem, minél szabadabban áramlik az információ, annál erősebb lesz a társadalom.”[3]

A vállalkozók és vállalatok is gyakran adtak hangot hasonlóan rózsás nézeteknek az információval kapcsolatban. A The New Englander vezércikke már 1858-ban így írt a távíró feltalálásáról: „Lehetetlen, hogy a régi előítéletek és ellenségeskedések továbbra is fennálljanak, miután létrejött a föld nemzetei közötti gondolatcserének ez az eszköze.”[4] Közel két évszázaddal, valamint két világháborúval később Mark Zuckerberg azt mondta, hogy a Facebook célja „segíteni az embereknek, hogy több mindent oszthassanak meg egymással, és így a világ nyitottabb lehessen, valamint elősegíteni egymás kölcsönös megértését”.[5]

The Singularity is Nearer (Még közelebb a szingularitás) című 2024-es könyvében Ray Kurzweil, a kitűnő jövőkutató és vállalkozó az információs technológia történetét vizsgálja, és arra a következtetésre jut, hogy „valójában az exponenciális ütemben fejlődő technológiának köszönhetően az élet szinte minden aspektusa egyre jobbá válik”. Az emberi történelem egészén végignézve a nyomdagép feltalálásával kezdve különböző példákat idéz annak alátámasztására, hogy az információs technológia természetéből adódóan hajlamos létrehozni egyfajta „angyali kört, amelyben az emberi jólét szinte valamennyi aspektusa fejlődik, beleértve az írástudást, az oktatást, a jómódot, a higiéniát, az egészséget, a demokratizálódást és az erőszakcsökkentést is”.[6]

Az információ naiv szemléletét talán a Google célkitűzése foglalja össze a legtömörebben: „rendezett formába szervezni és egyetemesen elérhetővé és felhasználhatóvá tenni a világban megtalálható információt”. A Google válasza Goethe intésére az, hogy bár egyetlen inas, aki elcseni a mestere titkos varázskönyvét, okozhat katasztrófát, de ha sok-sok inas kap szabad hozzáférést a világ összes információjához, nemcsak hasznos varázsseprűket fognak bűvölni, hanem bölcsen meg is tanulják használni őket.

Google kontra Goethe

Fontos hangsúlyozni, hogy számos esetben a több információ valóban lehetővé tette az emberek számára a világ jobb megértését és a hatalom bölcsebb használatát. Vegyük például a gyermekhalandóság drámai csökkenését. Johann Wolfgang von Goethe a legidősebb volt hét testvér közül, de csupán ő és Cornelia húga érték meg a tizenhetedik születésnapjukat. Hermann Jacob nevű testvérükkel hat-, Catharina Elisabethtel négy-, Johanna Mariával kétéves, Georg Adolffal nyolc hónapos korában végzett egy betegség, ötödik, névtelen testvérük pedig halva született. Aztán huszonhat évesen Cornelia is betegségben halt meg, és Johann Wolfgang maradt a család egyetlen élő tagja.[7]

Neki magának öt gyermeke született, ám a legidősebb fiú – August – kivételével valamennyien meghaltak a születésük utáni két héten belül. Az ok minden valószínűség szerint az lehetett, hogy Goethe vércsoportja nem volt kompatibilis a feleségéével, Christianééval, akinek a szervezete az első sikeres terhességet követően antitesteket kezdett termelni a magzatok vére ellen. Ez az RH-összeférhetetlenség nevű betegség ma már olyan sikeresen kezelhető, hogy a halálozási aránya két százalék alatti – az 1790-es években azonban még átlagosan ötvenszázalékos volt, és Goethe négy kisebb gyermeke számára a halálos ítéletet jelentette.[8]

Összességében véve Goethe családjában – egy jómódú német családban a 18. század vége felé – csekély huszonöt százalék volt az életben maradt gyermekek aránya. Tizenkettő közül mindössze hárman érték meg a felnőttkort. Ez a rettenetes statisztika egyáltalán nem volt kivételes. Goethe 1797-ben írta A bűvészinast, ebben az időben a becslések szerint a német gyerekek körülbelül ötven százaléka érte meg a tizenöt éves kort,[9] és nagyjából ugyanez volt a helyzet a világ más tájain is.[10] 2020-ban a gyerekeknek világszerte a 95,6 százaléka élte túl a tizenötödik születésnapját,[11] Németországban pedig 99,5 százalék volt ez az arány.[12] Ez az óriási haladás nem lett volna lehetséges hatalmas mennyiségű, a vércsoportokat és egyebeket illető orvosi adat összegyűjtése, elemzése és megosztása nélkül. Ebben az esetben tehát az eredmények az információ naiv szemléletét igazolták.

Az információ naiv szemlélete azonban csupán egy részét látja a teljes képnek, és az újkor történelme nem csak a gyermekhalandóság csökkentéséből állt. A legutóbbi generációk idején az emberiség történetének legnagyobb növekedését tapasztalta az információtermelés mennyiségében és sebességében egyaránt. Bármelyik okostelefon több információt tartalmaz, mint az ókorban az alexandriai könyvtár,[13] és képessé teszi a tulajdonosát, hogy világszerte emberek milliárdjaival létesítsen kapcsolatot. Mégis, ennyi lélegzetelállító sebességgel keringő információ közepette, az emberiség minden eddiginél közelebb áll ahhoz, hogy elpusztítsa magát.

Az adatfelhalmozás ellenére – vagy talán éppen amiatt – továbbra is üvegházhatású gázokat pumpálunk a légkörbe, szennyezzük a folyókat és óceánokat, erdőket irtunk ki, teljes élőhelyeket teszünk tönkre, számolatlanul pusztítjuk ki a fajokat, és veszélyeztetjük a saját fajunk létezésének ökológiai alapjait. Tovább gyártjuk a tömegpusztító fegyvereket is, a termonukleáris bombáktól a gyilkos vírusokig. Noha vezetőink rendelkeznek információval ezekről a veszélyekről, ahelyett hogy egymással együttműködve keresnék a megoldásokat, mindinkább közelednek a globális háborúhoz.

Vajon több információ javítana a helyzeten – vagy éppen rontana? Hamarosan megtudjuk. Számos cég és kormány versenyez egymással, hogy kifejlesszék a történelemben valaha létezett legerősebb információs technológiát: az MI-t. Egyes vezető vállalkozók, mint például Marc Andreessen amerikai befektető, úgy vélik, hogy az MI végre megoldja majd az emberiség problémáit. 2023. június 6-án Andreessen publikált egy Why AI Will Save the World (Miért fogja megmenteni a világot az MI?) című esszét, amelyet olyan merész kijelentések fűszereznek, mint: „Jó hírem van: az MI nem fogja elpusztítani a világot, sőt talán az fogja megmenteni”, vagy „az MI mindent képes jobbá tenni, ami fontos nekünk”. Végül arra a következtetésre jut, hogy: „Az MI fejlesztése és terjesztése nem kockázat, amelytől félnünk kellene, hanem éppenséggel morális kötelesség önmagunkkal, gyermekeinkkel és a jövőnkkel szemben.”[14]

A The Singularity Is Nearerben Ray Kurzweil is úgy érvel, hogy „az MI az a sorsdöntő technológia, amelynek segítségével szembenézhetünk az előttünk álló kihívásokkal, például legyőzhetjük a betegséget, a szegénységet, a környezet pusztulását és minden emberi gyarlóságunkat. Az új technológiák ígéretének valóra váltása morális imperatívusz.” Kurzweil tökéletesen tisztában van a technológia lehetséges veszélyeivel, és hosszasan elemzi is azokat, ám úgy véli, hogy mérsékelhetők.[15]

Mások ennél szkeptikusabbak. Nemcsak filozófusok és társadalomtudósok, hanem olyan vezető MI-szakértők és vállalkozók is, mint Yoshua Bengio, Geoffrey Hinton, Sam Altman, Elon Musk és Mustafa Suleyman is arra figyelmeztetik a közvéleményt, hogy az MI akár el is pusztíthatja civilizációnkat.[16] Egy Bengio, Hinton és számos más szakértő által közösen jegyzett 2024-es cikk kijelenti, hogy „az MI ellenőrizetlen fejlődése a bioszférában és emberéletekben bekövetkező nagy mértékű veszteségben, valamint az emberiség marginalizálódásában vagy akár kihalásában kulminálhat”.[17] Egy 2778 MI-kutató körében végzett 2023-as felmérés során a válaszadók több mint egyharmada adott legalább tíz százalék esélyt annak az alternatívának, hogy a fejlett MI olyan katasztrófát is okozhat, mint az emberiség kihalása.[18] 2023-ban közel harminc kormány – többek közt Kínáé, az Egyesült Államoké és az Egyesült Királyságé – írta alá a Bletchley-nyilatkozatot, amely elismerte, hogy „akár szándékosan, akár akaratlanul, de potenciálisan súlyos, sőt katasztrofális kár származhat ezeknek az MI-modelleknek a legjelentékenyebb képességeiből”.[19] Ezzel az apokaliptikus szóhasználattal a szakértők és kormányok nem az utcán szaladgáló és emberekre lövöldöző lázadó robotok hollywoodi képét akarják felidézni. Ez a forgatókönyv nagyon valószínűtlen, és csak elterelné az emberek figyelmét a valódi veszélyről. A szakértők inkább két másik eshetőségre figyelmeztetnek.

Az egyik, hogy az MI túltöltheti a már meglévő emberi konfliktusokat, ezzel megosztva és önmaga ellen fordítva az emberiséget. Ahogy a 20. században a vasfüggöny választotta el a hidegháborúban egymással vetélkedő hatalmakat, úgy a 21. században a – nem szögesdrótból, hanem chipekből és kódokból épült – szilíciumfüggöny húzódhat az új globális konfliktusban részt vevő hatalmak között. Mivel az MI-s fegyverkezési verseny még pusztítóbb fegyvereket eredményez, akár egyetlen szikra is tűzvészt robbanthat ki.

A másik, hogy a szilíciumfüggöny nem egyik embert választja majd el a másiktól, hanem az egész emberiséget új MI-urainktól. Akárhol éljünk is, kibogozhatatlan algoritmusok hálójába gabalyodva találhatjuk magunkat, amelyek igazgatják az életünket, átformálják politikánkat és kultúránkat, sőt akár testünket és elménket is áttervezhetik – miközben mi fel sem tudjuk mérni a minket irányító erőket, nemhogy megállíthatnánk őket. Ha egy 21. századi totalitárius hálózatnak sikerül meghódítania az egész világot, azt talán nem is egy emberi diktátor, hanem egy nem emberi intelligencia irányítja majd. Azok, akik Kínából, Oroszországból vagy a posztdemokratikus Egyesült Államokból eredeztetik totalitárius rémálmaikat, félreértik a veszélyt. Valójában a kínaiakat, az oroszokat, az amerikaiakat és az összes többi embert egyaránt a nem emberi intelligencia totalitárius potenciálja fenyegeti.

Figyelembe véve a veszély nagyságát, minden emberi lénynek foglalkoznia kellene az MI-vel. Bár nem lehetünk valamennyien a szakértői, azt az eszünkbe kell vésnünk, hogy az MI a történelemben az első olyan technológia, amely képes önálló döntésekre és ötletekre. Eddig minden emberi találmány az embereket erősítette, mert bármekkora ereje volt is, a használatával kapcsolatos döntések a mi kezünkben maradtak. A kések és bombák nem maguk döntik el, kit öljenek meg. Ezek egyszerű eszközök, nem rendelkeznek az információ feldolgozásához és az önálló döntéshozáshoz szükséges intelligenciával. Az MI ellenben képes maga feldolgozni az információt, így átveszi az ember helyét a döntéshozásban. Az MI nem egy eszköz – egy ügynök.

Az információ uralása arra is képessé teszi az MI-t, hogy önállóan új ötleteket alkosson számos területen, a zenétől a gyógyászatig. A gramofonok lejátszották nekünk a zenét, és a mikroszkópok felfedték sejtjeink titkait, ám a gramofon nem tudott új szimfóniát szerezni, és a mikroszkóp sem új gyógyszert szintetizálni. Az MI már most képes önállóan műalkotásokat létrehozni és tudományos felfedezéseket tenni. A következő néhány évtized során valószínűleg új életformák létrehozására is képessé válik, akár úgy, hogy genetikai kódot ír, akár úgy, hogy kitalál egy szervetlen entitásokat irányító szervetlen kódot.

A számítógépek már ebben a pillanatban, az MI-forradalom embrionális szakaszában is döntéseket hoznak rólunk – kapjunk-e jelzáloghitelt, felvegyenek-e egy állásba, vagy zárjanak-e börtönbe minket. Ez a trend ezután csak erősödni és gyorsulni fog, amitől egyre kevésbé értjük majd a saját életünket. Számíthatunk arra, hogy a számítógépes algoritmusok bölcs döntéseket hoznak, és jobb világot teremtenek? Ez sokkal nagyobb hazárdjáték, mint egy bűvös seprűre bízni a vízhordást. Ráadásul nem is csak emberéletekkel játszunk. Az MI nemcsak a mi fajunk történelmének menetét változtathatja meg, de valamennyi életforma evolúcióját is.

Az információ mint fegyver

2016-ban jelent meg a Homo deus című könyvem, amelyben felhívtam a figyelmet az információs technológiák révén az emberiséget fenyegető veszélyekre. Ebben azt állítom, hogy az evolúció hőse mindig is az információ volt, nem a Homo sapiens, és hogy a tudósok nemcsak a történelmet, de a biológiát, a politikát és a közgazdaságtant is egyre inkább információáramlásként értelmezik. Az állatok, államok és piacok mind információs hálózatok, amelyek adatokat vesznek fel a környezetükből, döntéseket hoznak, majd adatokat adnak ki magukból. A könyv figyelmeztetett, hogy bár reményeink szerint a jobb információs technológiák egészséget, boldogságot és hatalmat biztosítanak nekünk, valójában inkább elvehetik tőlünk a hatalmat, és mind fizikai, mind mentális egészségünket rombolhatják. A Homo deus azt feltételezte, hogy ha mi, emberek nem vagyunk elég óvatosak, beleolvadhatunk az információ áramába, mint sárrög a hömpölygő folyóba, és kiderülhet, hogy a mindenséget tekintve az emberiség csupán apró fodrozódás volt a kozmikus adatfolyam felszínén.

A Homo deus megjelenése óta a változás üteme csak gyorsult, és a hatalom valóban eltolódott az emberektől az algoritmusok felé. A 2016-ban még tudományos fantasztikumnak ható elgondolások közül számos – például a műalkotásokat létrehozó, magukat embernek álcázó, az életünkről fontos döntéseket hozó vagy a rólunk saját magunknál is többet tudó algoritmus – 2024-re mindennapi valóság lett.

Sok minden más is megváltozott 2016 óta. Súlyosbodott az ökológiai válság, nemzetközi feszültségek eszkalálódtak, és még a legerősebb demokráciák kohézióját is aláásta egy populista hullám. A populizmus az információ naiv szemléletét is radikális kihívás elé állította. A populista vezetők, mint Donald Trump és Jair Bolsonaro, valamint a populista és összeesküvéselmélet-hívő mozgalmak, mint a QAnon és az oltásellenesek kijelentették: minden olyan intézmény, amely úgy szerez tekintélyt, hogy azt állítja, információt gyűjt, és az igazságot kutatja, egyszerűen hazudik. A bürokraták, a bírók, az orvosok, a mainstream média újságírói és a tudományos szakértők valójában mindannyian összeesküvők, akiknek nem érdekük, hogy az igazság kiderüljön, ezért szándékosan hamis információkat terjesztenek, hogy hatalmat és kiváltságokat szerezzenek a nép rovására. Az olyan politikusok pályája, mint Trump, és az olyan mozgalmaké, mint a QAnon, egy egyedi politikai kontextusban ívelt fel, amely kifejezetten a 2010-es évek végi Egyesült Államokra jellemző. A populizmus mint intézményellenes világnézet azonban jóval megelőzte Trumpot, és számos más történelmi kontextusban is releváns, ahogy a jövőben is az lesz. Dióhéjban összefoglalva: a populizmus fegyvernek tekinti az információt .[20]

Az információ populista szemlélete

A populizmus szélsőségesebb változata egyenesen azt állítja, hogy objektív igazság nem is létezik, hanem mindenkinek saját igazsága van, amelyet arra használ, hogy vetélytársait legyőzze. E világnézet szerint az egyetlen valóság a hatalom. Minden társadalmi interakció hatalmi harc, mivel az embert csakis a hatalom érdekli. Aki azt állítja, hogy valami másban – például az igazságban vagy az igazságosságban – érdekelt, az csupán trükközik, hogy hatalomhoz jusson. Ahol és amikor a populizmusnak sikerült elterjesztenie azt a nézetet, hogy az információ fegyver, aláássa magát a nyelvet is. Az olyan főnevek, mint a „tény”, vagy az olyan jelzők, mint a „pontos” és az „igaz”, megfoghatatlanná válnak. Nem úgy értelmezik őket, mint amik egy közös objektív valóságra mutatnak. Ha tényeket vagy igazságot emlegetünk, egyesek meg fogják kérdezni: „Kinek a tényeiről és igazságáról beszélsz?”

Fontos rámutatnunk, hogy az információnak ez a hatalomfókuszú és mélységesen szkeptikus szemlélete egyáltalán nem új keletű jelenség, és nem a laposföld-hívők, az oltásellenesek vagy Bolsonaro és Trump hívei találták ki. Már jóval 2016 előtt is hangoztattak ilyen nézeteket, még néhányan az emberiség legragyogóbb elméi közül is.[21] A 20. század második felében például olyan szélsőbaloldali értelmiségiek, mint Michel Foucault és Edward Said jelentették ki, hogy a tudományos intézmények, például egyetemek és klinikák nem objektív és örök igazságokat kutatnak, hanem a hatalmukat bevetve a kapitalista és gyarmatosító elitek határozzák meg azt, hogy mi számít igaznak. Ezek a radikális gondolkodók néha egészen odáig mentek, hogy a tudományos tények nem egyebek kapitalista és kolonialista diszkurzusnál, és hogy a hatalmon lévőknek sohasem áll érdekükben az igazság, ezért nem bízhatunk abban, hogy felismerik és kijavítják a hibáikat.[22]

A szélsőbaloldali gondolkodásnak ez a vonala Karl Marxig megy vissza, aki a 19. század közepén állította, hogy a hatalom az egyetlen valóság, az információ fegyver, és azok az elitek, akik állításuk szerint az igazságra és igazságosságra törekednek, valójában osztályérdekeket szolgálnak. Az 1848-as Kommunista kiáltvány szavaival élve: „Minden eddigi társadalom története osztályharcok története. Szabad és rabszolga, patrícius és plebejus, báró és jobbágy, céhmester és mesterlegény, egyszóval: elnyomó és elnyomott folytonos ellentétben álltak egymással, szakadatlan, hol palástolt, hol nyílt harcot vívtak” (Nyilas Vera fordítása). A történelemnek ez a bináris interpretációja azt feltételezi, hogy minden emberi interakció hatalmi harc elnyomók és elnyomottak között. Ennek megfelelően, ha valaki állít valamit, nem azt a kérdést kell feltennünk, hogy „Mi az állítás? Igaz-e?”, hanem azt, hogy „Ki állítja ezt? Milyen kiváltságokat szolgál?”.

Persze valószínűtlen, hogy az olyan jobboldali populisták, mint Trump vagy Bolsonaro, olvasták volna Marxot, sőt szenvedélyes antimarxistának állítják be magukat. Igencsak eltérnek a marxistákéitól azok az irányelvek is, amelyeket olyan területeken javasolnak alkalmazni, mint az adópolitika vagy a népjólét. A társadalomról és az információról alkotott alapvető nézetük azonban meglepően marxista, mivel ők is elnyomó és elnyomott közötti hatalmi harcot látnak minden emberi interakcióban. 2017-es beiktatási beszédében Trump például azt mondta: „hazánk fővárosában egy kis csoport aratta le a kormányzás gyümölcseit, miközben annak költségeit a nép viselte.”[23] Az effajta retorika a populizmus védjegye, amely Cas Mudde politológus megfogalmazásában „olyan ideológia, mely szerint a társadalom végső soron két homogén és egymással ellenséges részre oszlik: a tiszta népre és a korrupt elitre”.[24] Ahogy a marxisták állították, hogy a média a kapitalista osztály szócsöve, a tudományos intézmények, például az egyetemek pedig szándékosan hamis információkat terjesztenek, hogy állandósítsák a kapitalizmus uralmát, a populisták ugyanezeket az intézményeket azzal vádolják, hogy a „korrupt elit” érdekeit szolgálják a „tiszta nép” rovására.

A mai populizmus baja ugyanaz a következetlenség, amely a korábbi nemzedékek intézményellenes mozgalmainak is sok gondot okozott. Ha a hatalom az egyetlen valóság, az információ pedig csupán fegyver, akkor mi következik ebből a populistákra nézve? Őket is csak a hatalom érdekli, és ők is hajlandók hazudni azért, hogy megszerezzék?

A populisták két módon próbáltak kibújni az ellentmondás alól. Egyes populista mozgalmak azt állítják magukról, hogy ragaszkodnak a modern tudomány eszméihez és a szkeptikus empirizmushoz. Azt mondják az embereknek, hogy valóban nem szabad bízni semmilyen intézményben vagy hatalomban – beleértve a magukat populistának beállító pártokat és politikusokat is. Ehelyett utána kell nézni, és csakis azt elhinni, amit magunk is közvetlenül megtapasztalhatunk.[25] Ebből a szélsőségesen empirikus álláspontból az a feltételezés következik, hogy míg az olyan nagy intézményekben, mint a pártok, bíróságok, újságok és egyetemek, sohasem lehet megbízni, az egyén maga is kiderítheti az igazságot, ha eléggé törekszik rá.

Ez a hozzáállás, bár tudományosan hangozhat, és a szabad szellemű egyénekhez szól, nyitva hagyja a kérdést, hogy miként tudnának az emberek egymással együttműködve egészségügyi rendszert vagy környezetvédelmi szabályozást létrehozni, hiszen ezekhez nagyszabású intézményi szervezés szükségeltetik. Képes egyetlen egyén elvégezni minden kutatást, ami annak megállapításához kell, hogy melegszik-e a föld éghajlata, és mit kellene tenni ez ellen? Hogyan gyűjtené be ez az egy ember az egész világról a klímaadatokat, nem is beszélve az elmúlt évszázadokból származó megbízható feljegyzések beszerzéséről? Az, hogy valaki csak abban bízik, aminek ő nézett utána, tudományosnak hangzik, de végső soron abba a hitbe torkollik, hogy nem létezik objektív igazság. Ahogy a negyedik fejezetben majd látni fogjuk, a tudomány sokkal inkább kollaboratív intézményi munka, mint egyszemélyes küldetés.

Egy másik populista megoldás felhagyni azzal a modern tudományos eszmével, hogy az igazság kutatás révén ismerhető meg, és visszatérni az isteni kinyilatkoztatásokhoz, vagy a miszticizmusra hagyatkozni. A hagyományos vallások, mint a kereszténység, az iszlám vagy a hinduizmus, jellemzően megbízhatatlan, hataloméhes lényekként jellemzik az embereket, akik az igazságot csupán az isteni értelem beavatkozásának köszönhetően érhetik el. A 2010-es években és a 2020-as évek elején Brazíliától Törökországig, az Egyesült Államoktól Indiáig álltak be populista pártok az ilyen hagyományos vallások mögé. Ezek erős kételyüket fejezték ki a modern intézményekkel szemben, miközben hitet tettek az ősi írások mellett. A populisták azt állítják, hogy a New York Timesban vagy a Science-ben olvasható cikkek csupán a hatalom megszerzését célzó elitista trükkök, ám amit a Bibliában, a Koránban vagy a Védákban olvashatunk, az maga az abszolút igazság.[26]

E téma egyik variációja arra biztatja az embereket, hogy olyan karizmatikus vezetőkbe helyezzék a bizalmukat, mint Trump vagy Bolsonaro, akiket a támogatóik vagy olyan embernek írnak le, aki közvetlen kapcsolatban áll Istennel,[27] vagy olyannak, akit misztikus kötelék fűz a néphez. Míg a közönséges politikus hazudik a népnek, hogy hatalomhoz jusson, a karizmatikus vezető a nép tévedhetetlen szócsöve, aki leleplezi a hazugságokat.[28] A populizmus egyik vissza-visszatérő paradoxona: kezdetben arra figyelmeztet, hogy az eliteket mindig veszedelmes hatalomvágy fűti, majd végül gyakran egyetlen ambiciózus emberre bíz minden hatalmat.

Az ötödik fejezetben még részletesebben is feltárjuk a populizmust, de már most fontos megjegyezni, hogy a populisták éppen akkor rombolják a nagy intézményekbe és a nemzetközi együttműködésbe vetett hitet, amikor az emberiség az ökológiai összeomlás, a globális háború és az irányíthatatlan technológia jelentette egzisztenciális fenyegetésekkel néz szembe. Ahelyett, hogy összetett intézményekben bíznának, a populisták ugyanazt a tanácsot adják, mint Phaethón mítosza és A bűvészinas: „Bízzunk abban, hogy majd jön Isten vagy egy nagy varázsló, és szépen mindent helyrehoz!” Ha megfogadjuk ezt a tanácsot, nagy valószínűséggel rövid időn belül a hatalomvágyó emberek legrosszabb fajtájának, hosszú távon pedig MI-uralkodók markában találjuk magunkat. Vagy éppenséggel sehol, mert a Föld lakhatatlanná válik az emberek számára.

Ha nem szeretnénk a hatalmat egy karizmatikus vezetőnek vagy egy kiismerhetetlen MI-nek átengedni, jobban meg kell értenünk, hogy mi az információ, hogyan járul hozzá az emberi hálózatok kiépüléséhez, valamint hogyan viszonyul az igazsághoz és a hatalomhoz. A populisták jogosan kezelik gyanakvással az információ naiv szemléletét, ám tévednek abban, hogy a hatalom az egyetlen igazság, az információ pedig mindig fegyver. Az információ nem az igazság nyersanyaga, de nem is puszta fegyver. A két szélsőség között van elég hely ahhoz, hogy árnyaltabb és reményteljesebb képet alkothassunk az emberi információs hálózatokról, valamint azon képességünkről, hogy bölcsen bánjunk a hatalmunkkal. E köztes terület felfedezése ennek a könyvnek a célja.

Az előttünk álló út

A könyv első része az emberi információs hálózatok fejlődésének történetét vizsgálja. Nem célja századról századra haladva összefoglalást adni a különféle információs technológiákról, mint amilyen az írás, a könyvnyomtatás vagy a rádió. Inkább olyan kulcsdilemmákat tár fel néhány példán keresztül, amelyekkel minden kor emberei szembesültek, amikor információs hálózatokat akartak létrehozni, és megvizsgálja, hogy az ilyen dilemmákra adott különböző válaszok hogyan formáltak egymással ellentétes társadalmakat. Arról, amit ideológiai vagy politikai konfliktusnak gondolunk, gyakran kiderül, hogy eltérő típusú információs hálózatok összecsapása.

Az első részben két olyan tényezőt vizsgálok meg, amelyek nélkülözhetetlenek a nagy információs hálózatok kialakításához: a mitológiát és a bürokráciát. A második és harmadik fejezet arról szól, hogyan támaszkodtak a nagy információs hálózatok – az ókori királyságoktól a jelenkori államokig – a mítoszteremtőkre és bürokratákra. A Biblia történetei például elengedhetetlenül szükségesek voltak a keresztény egyház számára, de nem lett volna Biblia, ha ezeket a történeteket nem vizsgálják át, szerkesztik meg és terjesztik el egyházi bürokraták. Minden emberi hálózat számára komoly dilemmát jelent, hogy a mítoszteremtők és a bürokraták két különböző irányba húznák a szekeret. Az intézményeket és társadalmakat gyakran épp a mítoszteremtőik és bürokratáik egymással ütköző szükségletei között megvalósítható egyensúly határozza meg. A keresztény egyház például szétszakadt az egymással rivalizáló katolikus és protestáns egyházakra, amelyek eltérő módon hozták egyensúlyba a mitológiát és a bürokráciát.

A negyedik fejezet a téves információ problémájával foglalkozik, illetve az olyan önkiigazító mechanizmusok fenntartásának előnyeivel és hátrányaival, mint a független bíróság vagy a kollegiális lektorálást alkalmazó folyóiratok. A fejezet szembeállítja egymással a gyenge önkiigazító mechanizmusokkal működő intézményeket, például a katolikus egyházat, az erős mechanizmusokat kifejlesztőkkel, például a különféle tudományágakkal. A gyenge önkiigazító mechanizmusok esetenként olyan csapásokhoz vezethetnek, mint a kora újkori európai boszorkányüldözés, míg egy erős önkiigazító rendszer képes lehet belülről destabilizálni a hálózatot. Élettartam, kiterjedés és hatalom szempontjából a katolikus egyház lehet a történelem legsikeresebb intézménye, annak ellenére, hogy – vagy talán éppen azért, mert – viszonylag gyenge önkiigazító mechanizmusokat alkalmaz.

A mitológia és bürokrácia szerepének tárgyalása, illetve az erős és gyenge önkiigazító mechanizmusok összevetése után az ötödik fejezet is két dolgot állít szembe egymással: a megosztott és a központosított információs hálózatokat. A demokratikus rendszerek hagyják független csatornákon szabadon áramlani az információt, míg a totalitárius rendszerek egyetlen csomópontba igyekeznek azt koncentrálni. Mindkettőnek vannak előnyei és hátulütői. Ha információáramlásként értelmezünk olyan politikai rendszereket, mint az Egyesült Államok vagy a Szovjetunió, az sok mindent megmagyaráz az általuk bejárt eltérő pályákat illetően.

A könyvnek ez a múlttal foglalkozó része nagyon fontos ahhoz, hogy megértsük a jelen fejleményeit és a jövőbeli eshetőségeket. Az MI megjelenése vitathatatlanul a történelem legnagyobb információs forradalma. De nem érthetjük meg, ha nem hasonlítjuk össze az elődeivel. A történelemtudomány nem a múlt tanulmányozása, hanem a történéseké, azaz a változásé. A történelem arra tanít meg bennünket, hogy mi marad ugyanolyan, illetve mi és hogyan változik meg. Ez ugyanolyan fontos az információs forradalmak, mint bármilyen más történelmi átalakulás esetében. Például ha megértjük az állítólag tévedhetetlen Biblia kanonizálásának folyamatát, az értékes értelmezési alapot nyújthat az MI tévedhetetlenségéről szóló jelenkori állításokhoz is. Hasonlóképpen, a kora újkori boszorkányüldözés vagy a sztálini kollektivizáció tanulmányozása komoly figyelmeztetéssel szolgálhat azzal kapcsolatban, hogy milyen veszélyei lehetnek, ha nagyobb hatalmat adunk az MI-nek a 21. századi társadalmak fölött. A történelem beható ismerete annak megértéséhez is létfontosságú, hogy mennyiben jelent újat az MI, miért különbözik alapvetően a nyomtatástól és a rádiótól, és miben térhet el egy MI-diktatúra mindentől, amit eddig valaha megtapasztalhattunk.

Könyvem nem állítja, hogy a múlt tanulmányozása képessé tesz bennünket a jövő előrejelzésére. Ahogy ezeken az oldalakon többször is hangsúlyozni fogom, a történelem nem determinisztikus, és a jövőt azok a döntések alakítják majd, amelyeket az elkövetkező években hozunk. Éppen azért írtam meg ezt a könyvet, mert a szükséges ismeretek birtokában hozott döntésekkel elkerülhetjük a legrosszabb végkifejleteket. Ha nem tudjuk megváltoztatni a jövőt, mi értelme beszélni róla?

Az első rész történelmi vizsgálódására alapuló második – Szervetlen hálózatok – azt az új információs hálózatot vizsgálja, amelyet ma alakítunk ki, és az MI erősödésének politikai implikációira összpontosít. A hatodiktól a nyolcadik fejezetig a közelmúltban világszerte megtörtént eseményeket vizsgálok meg – például a közösségi média algoritmusainak szerepét a 2016–17-es mianmari etnikai erőszakban –, hogy bemutassam, miért különbözik az MI minden eddigi információs technológiától. A példákat inkább a 2010-es, mint a 2020-as évekből veszem, mivel ezekre már egy szemernyivel több történelmi rálátásunk van.

A második rész azt fejtegeti, hogy jelenleg egy egészen új információs hálózatot építünk anélkül, hogy egy pillanatra is megállnánk elgondolkodni rajta, mivel járhat ez. Ez a rész a hangsúlyt a szerves információs hálózatokról a szervetlenekre való váltásra helyezi. A Római Birodalom, a katolikus egyház és a Szovjetunió egyaránt szénalapú agyakra bízta az információfeldolgozást és a döntéshozást. Az új információs hálózatot uraló szilíciumalapú számítógépek radikálisan más módon működnek. Akár jó ez, akár rossz, a szilíciumchipek számos olyan korláttól mentesek, amit a biokémia a szénalapú neuronok elé állít. A szilíciumchipek képesek sosem alvó kémeket, sosem felejtő bankárokat és halhatatlan zsarnokokat létrehozni. Hogyan változtatja meg ez a társadalmat, a gazdaságot és a politikát?

A könyv harmadik, egyben utolsó része – Komputerpolitika – azt vizsgálja, hogy mit kezdenek a különböző típusú társadalmak a szervetlen információs hálózatban rejlő ígéretekkel és fenyegetésekkel. Lesz-e esélyük a magunkfajta szénalapú létformáknak megérteni és uralni ezt az új hálózatot? Ahogy fentebb már megjegyeztem, a jövő nem determinisztikus, és nekünk, sapienseknek legalább néhány évig még hatalmunkban áll formálni a jövőnket.

Ezért a kilencedik fejezet azt deríti fel, mit kezdhetnek a szervetlen hálózattal a demokráciák. Hogyan hozhatnak például pénzügyi döntéseket hús-vér politikusok, ha a pénzügyi rendszert egyre inkább az MI irányítja, és magának a pénznek a jelentősége is kezd átláthatatlan algoritmusoktól függeni? Hogyan tarthatják fenn a demokráciák a nyilvános párbeszédet bármiről – a pénzügyektől a genderig –, ha már az sem tudhatjuk, hogy egyáltalán emberrel beszélünk-e, vagy egy magát embernek álcázó chatbottal?

A tizedik fejezet a szervetlen hálózatnak az önkényuralomra gyakorolt lehetséges hatásairól szól. Bár a diktátorok örömmel intenének búcsút a nyilvános párbeszédnek, nekik is van félnivalójuk az MI-től. Az önkényuralmi rendszerek a saját ágenseik terrorizálásán és cenzúrázásán alapulnak. De hogyan terrorizáljon a zsarnok egy MI-t, miképp cenzúrázza annak átláthatatlan folyamatait, és hogyan akadályozza meg abban, hogy magához ragadja a hatalmat?

Végül a tizenegyedik fejezet azt tárja fel, hogy miként befolyásolhatja globális szinten az MI a demokratikus és a totalitárius rendszerek közötti egyensúlyt. Vajon végérvényesen egyik vagy másik oldal felé billenti majd? Ellenséges blokkokra oszlik majd a világ, amelyek rivalizálása mindannyiunkat az irányíthatatlan MI könnyű prédájává tesz? Vagy képesek leszünk közös érdekeink megvédéséért egyesülni?

Ám mielőtt felderítenénk az információs hálózatok múltját, jelenét és lehetséges jövőit, egy csalókán egyszerűnek tűnő kérdést kell tisztáznunk. Pontosan mi is az, hogy információ?

[1] Sean McMeekin: Stalin’s War: A New History of World War II. Basic Books, New York, 2021.

[2] Reagan Urges ’Risk’ on Gorbachev: Soviet Leader May Be Only Hope For Change He Says. Los Angeles Times, 1989. június 13., www.latimes.com/archives/la-xpm-1989-06-13-mn-2300-story.html

[3] White House: Remarks by President Barack Obama at Town Hall Meeting with Future Chinese Leaders. Office of the Press Secretary, 2009. november 16., obamawhitehouse.archives.gov/the-press-office/remarks-president-barack-obama-town-hall-meeting-with-future-chinese-leaders

[4] Idézi Evgeny Morozov, in: The Net Delusion: The Dark Side of Internet Freedom. Public Affairs, New York, 2012.

[5] Idézi Christian Fuchs, in: An Alternative View of Privacy on Facebook. Information 2, no. 1 (2011): 140–65.

[6] Ray Kurzweil: The Singularity Is Nearer: When We Merge with AI. The Bodley Head, London, 2024, 121–23.

[7] Sigrid Damm: Cornelia Goethe. Insel, Berlin, 1988, 17–18; Dagmar von Gersdorff: Goethes Mutter. Hermann Bohlaus Nachfolger Weimar, Stuttgart, 2004; Johann Wolfgang von Goethe: Goethes Leben von Tag zu Tag: Eine dokumentarische Chronik. Artemis, Düsseldorf, 1982, 1:1749–75.

[8] Stephan Oswald: Im Schatten des Vaters. August von Goethe. C. H. Beck, München, 2023; Rainer Holm-Hadulla: Goethe’s Path to Creativity: A Psycho-biography of the Eminent Politician, Scientist, and Poet. Routledge, New York, 2018; Lisbet Koerner: Goethe’s Botany: Lessons of a Feminine Science. History of Science Society 84, no. 3 (1993): 470–95; Alvin Zipursky–Vinod K. Bhutani–Isaac Odame: Rhesus Disease: A Global Prevention Strategy. Lancet Child and Adolescent Health 2, no. 7 (2018): 536–42; John Queenan: Overview: The Fetus as a Patient: The Origin of the Specialty, in Fetal Research and Applications: A Conference Summary. National Academies Press, Washington, D.C., 1994, hozzáférés: 2024. január 4., www.ncbi.nlm.nih.gov/books/NBK231999/

[9] John Knodel: Two and a Half Centuries of Demographic History in a Bavarian Village. Population Studies 24, no. 3 (1970): 353–76.

[10] Saloni Dattani et al.: Child and Infant Mortality. Our World in Data, 2023, hozzáférés: 2024. január 3., ourworldindata.org/child-mortality#mortality-in-the-past-around-half-died-as-children

[11] Uo.

[12] Most Recent Stillbirth, Child, and Adolescent Mortality Estimates. UN Inter-agency Group for Child Mortality Estimation, hozzáférés: 2024. január 3., childmortality.org/data/Germany

[13] Egy becslés szerint az alexandriai könyvtár mintegy 100 milliárd bit vagy 12,5 millió gigabájt információt tartalmazott. L.: Douglas S. Robertson: The Information Revolution. Communication Research 17, no. 2 (1990): 235–54. 2020-ban egy átlagos androidos telefon kapacitása körülbelül 96 gigabájt volt. L.: Brady Wang: Average Smartphone NAND Flash Capacity Crossed 100 GB in 2020. Counterpoint Research, 2021. március 30., www.counterpointresearch.com/average-smartphone-nand-flash-capacity-crossed-100gb-2020/

[14] Marc Andreessen: Why AI Will Save the World. Andreessen Horowitz, 2023. június 6., a16z.com/ai-will-save-the-world/

[15] Ray Kurzweil: The Singularity Is Nearer, 285.

[16] Andy McKenzie: Transcript of Sam Altman’s Interview Touching on AI Safety. Less-Wrong, 2023. január 21., www.lesswrong.com/posts/PTzsEQXkCfig9A6AS/transcript-of-sam-altman-s-interview-touching-on-ai-safety; Ian Hogarth: We Must Slow Down the Race to God-Like AI. Financial Times, 2023. április 13., www.ft.com/content/03895dc4-a3b7-481e-95cc-336a524f2ac2; Pause Giant AI Experiments: An Open Letter, Future of Life Institute, 2023. március 22., futureoflife.org/open-letter/pause-giant-ai-experiments/; Cade Metz: ‘The Godfather of AI’ Quits Google and Warns of Danger. New York Times, 2023. május 1., www.nytimes.com/2023/05/01/technology/ai-google-chatbot-engineer-quits-hinton.html; Mustafa Suleyman–Michael Bhaskar: The Coming Wave: Technology, Power, and the Twenty-First Century’s Greatest Dilemma. Crown, New York, 2023, magyarul: A következő hullám. Mesterséges intelligencia, technológia, hatalom és a 21. század legnagyobb kihívása. Magnólia, Budapest, 2023, ford.: Farkas Veronika; Walter Isaacson: Elon Musk. Simon & Schuster, London, 2023.

[17] Yoshua Bengio et al.: Managing Extreme AI Risks Amid Rapid Progress. Science, 2024. május, article eadn0117.

[18] Katja Grace et al.: Thousands of AI Authors on the Future of AI. Lektorálás előtt, leadva 2024, https://arxiv.org/abs/2401.02843

[19] The Bletchley Declaration by Countries Attending the AI Safety Summit, 1–2 November 2023, Gov. UK, 2023. november 1., www.gov.uk/government/publications/ai-safety-summit-2023-the-bletchley-declaration/the-bletchley-declaration-by-countries-attending-the-ai-safety-summit-1-2-november-2023

[20] Jan-Werner Müller: What Is Populism? University of Pennsylvania Press, Philadelphia, 2016, magyarul: Mi a populizmus. Libri, Budapest, 2018, ford. Konok Péter.

[21] Platón Államában Thraszümakhosz, Glaukón és Adeimantosz azt állítják, hogy mindenki – legfőképpen a politikusok, bírák és közszolgák – csakis a saját érdekeit hajszolja, amelyekért színlel és hazudozik is. Felszólítják Szókratészt, cáfolja meg azokat az állításokat, hogy „még az igazságosságon is győz a látszat”, illetve „az igazságosság csak másnak jó, tudniillik az erősebbnek” (Jánosy István fordítása). Hasonló nézeteket tárgyal, majd végül fogad el az Arthasásztra című hindu klasszikus; de foglalkoznak velük olyan ókori kínai jogfilozófusok is, mint Han Fej és Sang Jang, vagy kora újkori európai gondolkodók, mint Machiavelli és Hobbes. L. Roger Boesche: The First Great Political Realist: Kautilya and His “Arthashastra”. Lexington Books, Lanham, Md., 2002; Shang Yang: The Book of Lord Shang: Apologetics of State Power in Early China. Columbia University Press, New York, 2017; Zhengyuan Fu: China’s Legalists: The Earliest Totalitarians and Their Art of Ruling. Routledge, New York, 2015.

[22] Ulises A. Mejias – Nick Couldry: Data Grab: The New Colonialism of Big Tech and How to Fight Back. Ebury, London, 2024; Michel Foucault: The Birth of the Clinic: An Archaeology of Medical Perception. Vintage Books, New York, 1975; Michel Foucault: The History of Sexuality. Vintage Books, New York, 1990, magyarul: A szexualitás története. Atlantisz, Budapest, 2021, ford. Sujtó László; Edward W. Said: Orientalism. Vintage Books, New York, 1994, magyarul: Orientalizmus. Európa, Budapest, 2000, ford. Péri Benedek; Aníbal Quijano: Coloniality and Modernity/Rationality. Cultural Studies 21, no. 2–3 (2007): 168–78; Sylvia Wynter: Unsettling the Coloniality of Being-Power-Truth-Freedom Toward the Human, After Man, Its Overrepresentation – an Argument. New Centennial Review 3, no. 3 (2003): 257–337. A téma mélyebb tárgyalását l. Francis Fukuyama: Liberalism and Its Discontents. Profile Books, London, 2022, magyarul: A liberalizmus vesszőfutása. Európa, Budapest, 2024, ford. Bojtár Péter.

[23] Donald Trump beiktatási beszéde. Szabad Magyar Szó, 2017. január 22. https://szmsz.press/2017/01/22/a-meszarlasnak-vege-amerika-ujra-nagy-lesz/

[24] Cas Mudde: The Populist Zeitgeist. Government and Opposition 39, no. 3 (2004): 541–63.

[25] Sedona Chinn – Ariel Hasell: Support for ‘Doing Your Own Research’ Is Associated with COVID-19 Misperceptions and Scientific Mistrust. Misinformation Review, 2023. június 12. misinforeview.hks.harvard.edu/article/support-for-doing-your-own-research-is-associated-with-covid-19-misperceptions-and-scientific-mistrust/

[26] Lásd pl. God’s Enclosed Flat Earth Investigation – Full Documentary [HD], YouTube, www.youtube.com/watch?v=J6CPrGHpmMs, idézi: Disinformation and Echo Chambers: How Disinformation Circulates on Social Media Through Identity-Driven Controversies. Journal of Public Policy and Marketing 42, no. 1 (2023): 18–35.

[27] Lásd pl. David Klepper: Trump Arrest Prompts Jesus Comparisons: ‘Spiritual Warfare’. Associated Press, 2023. április 6., apnews.com/article/donald-trump-arraignment-jesus-christ-conspiracy-theory-670c45bd71b3466dcd6e8e188badcd1d; Katy Watson: Brazil Election: ‘We’ll Vote for Bolsonaro Because He Is God’. BBC, 2022. szeptember 28., www.bbc.com/news/world-latin-america-62929581

[28] Oliver Hahl – Minjae Kim – Ezra W. Zuckerman Sivan: The Authentic Appeal of the Lying Demagogue: Proclaiming the Deeper Truth About Political Illegitimacy. American Sociological Review 83, no. 1 (2018): 1–33.

I. RÉSZ

EMBERI HÁLÓZATOK

1.

Mi az információ?

Alapvető fogalmakat soha nem könnyű definiálni. Bár ezekre épül minden, ami utánuk következik, nekik maguknak, úgy tűnik, semmilyen alapjuk nincsen. A fizikusoknak nagy nehézséget okoz meghatározni az anyagot és az energiát, a biológusoknak az életet, a filozófusoknak pedig a valóságot.

Az információt sok filozófus és biológus, de néhány fizikus is a valóság legelemibb építőkövének tekinti, elemibbnek, mint az anyag vagy az energia.[29] Nem csoda, hogy komoly vita folyik az információ definíciójáról és arról, hogy miként viszonyul az élet evolúciójához vagy a fizika olyan alapfogalmaihoz, mint az entrópia, a termodinamikai törvények vagy a kvantummechanikai határozatlansági reláció.[30] E könyvnek nem célja, hogy megoldja – vagy akár csak megmagyarázza – ezeket a vitákat, ahogyan az információ egyetemes, a fizikában, a biológiában és más tudományterületeken is használható definícióját sem fogja javasolni. Történettudományi munka lévén, amely az emberi társadalmak múlt- és jövőbeli fejlődésével foglalkozik, az információ történettudományi meghatározására és szerepére fogunk fókuszálni.

A mindennapi szóhasználatban az információt olyan ember alkotta szimbólumokkal asszociáljuk, mint a kimondott vagy leírt szó. Vegyük például Cher Ami és az Elveszett zászlóalj történetét. 1918 októberében, amikor az Amerikai Expedíciós Erők Észak-Franciaország felszabadításáért harcoltak a németek ellen, egy több mint ötszáz katonát számláló zászlóalj az ellenséges vonalak mögött rekedt. Az amerikai tüzérség, amely fedezetet akart biztosítani nekik, tévesen azonosította a helyzetüket, és egyenesen rájuk zúdította a tüzet. A zászlóalj parancsnokának, Charles Whittlesey őrnagynak sürgősen tájékoztatnia kellett a főparancsnokságot alakulata valódi helyzetéről, a német vonalakon azonban egyetlen futár sem juthatott át. A beszámolók szerint Whittlesey végső lehetőségként Cher Amihoz, a katonai postagalambhoz folyamodott. Egy kis cédulára ezt írta: „A 276,4 koordinátájú út mentén vagyunk. A tüzérségünk közvetlenül ránk zúdítja a zárótüzet. Az ég szerelmére, állítsák le!” A cédulát a Cher Ami lábára erősített tokba helyezte, majd szabadon eresztette a madarat. A zászlóalj egyik katonája, John Nell közlegény később így emlékezett vissza: „Biztosan tudtuk, hogy ez az utolsó esélyünk. Ha az a magányos, rémült galamb nem talál vissza a dúcába, akkor meg van pecsételve a sorsunk.”

A szemtanúk utólag leírták, ahogy Cher Ami átrepült a heves német tűzön. Egy akna közvetlenül alatta robbant fel, megölt öt embert, és súlyosan megsebesítette a galambot. Egy repesz Cher Ami mellébe fúródott, a jobb lába pedig egyetlen ínszalagon lógott. De végül átjutott. Ezt követően a sebesült galamb negyvenöt perc alatt mintegy negyven kilométert repült a főparancsnokságig, jobb lába maradványán a létfontosságú üzenetet tartalmazó tokkal. A részletekkel kapcsolatban ugyan vannak ellentmondások, az azonban biztos, hogy a tüzérség ezután igazított az irányzékon, és az amerikaiak egy ellentámadással megmentették az Elveszett zászlóaljat. Cher Amit katonaorvosok látták el, hősként küldték őt az Egyesült Államokba, és számos újságcikk, novella, gyerekkönyv, vers, de még film is született róla. A galambnak sejtelme sem volt arról, hogy milyen információt hordoz, az általa szállított papírra írt szimbólumok azonban több száz embernek segítettek megmenekülni a haláltól vagy a fogságtól.[31]

Az információnak azonban nem kell feltétlenül ember alkotta szimbólumokból állnia. Az özönvíz bibliai mítoszában Noé onnan tudja meg, hogy a vizek végre apadni kezdtek, hogy a bárkáról kiküldött galamb olajággal a csőrében tér vissza. Azután Isten szivárványt teremt a felhőkben, mennyei feljegyzéseként azon ígéretének, hogy többé nem bocsát özönvizet a földre. A galamb, az olajág és a szivárvány azóta a béke és a tolerancia ikonikus jelképeivé váltak. De a szivárványnál távolabbi tárgy is lehet információ. A csillagászok számára a galaxisok alakja és mozgása fontos információkat hordoz a világegyetem történetéről. A hajósoknak a Sarkcsillag mutatja, merre van észak. Az asztrológusok a csillagokat kozmikus írásnak tekintik, amely információt hordoz egyes személyek vagy egész társadalmak jövőjével kapcsolatban.

Természetesen egy olyan fogalom meghatározása, mint az információ, nézőpont kérdése. Egy csillagász és egy asztrológus is tekintheti információnak a Mérleg csillagképet, ezek a távoli csillagok azonban jóval többek holmi emberi megfigyelők számára készült faliújságnál. Idegen civilizációk élhetnek ott, amelyek mit sem tudnak az információról, amit az otthonukról begyűjtünk, sem a történetekről, amiket mesélünk róla. Hasonlóképpen, egy tintával telefirkált papírfecni is lehet létfontosságú információ egy katonai alakulatnak vagy vacsora egy termeszcsaládnak. Bármilyen dolog lehet vagy nem lehet információ. Ezért nehéz egyetlen definíciót megfogalmazni.

Az információnak ez a fajta kettőssége nagy szerepet játszott a katonai kémkedés történetében, amikor a kémeknek az információkat titokban kellett közölniük. Nem Észak-Franciaország volt az első világháború egyetlen nagy hadszíntere. 1915 és 1918 között a Brit és az Oszmán Birodalom a Közel-Kelet fölötti uralomért harcolt egymással. Miután visszaverték az oszmán támadásokat a Sínai-félszigeten és a Szuezi-csatornánál, a britek is megtámadták az Oszmán Birodalmat, de 1917 októberéig feltartotta őket a Beér-Seva és Gáza közötti erődített vonal. A vonal áttörésére tett brit kísérletek az első (1917. március 26-i), majd a második (1917. április 17–19-i) gázai csatában is kudarcot vallottak. Időközben a Palesztinában élő britpárti zsidók kiépítettek egy NILI nevű kémhálózatot, hogy tájékoztassák a briteket az oszmán csapatok mozgásáról. Egyebek mellett az ablakok zsalugáterei révén kommunikáltak a brit kapcsolattartóikkal. Sarah Aaronsohnnak, a NILI egyik parancsnokának, volt egy Földközi-tengerre néző háza. Innen úgy jelzett a brit hajóknak, hogy egy előre megbeszélt kód alapján nyitotta-csukta a zsalugátereket. Mindezt rengetegen, köztük oszmán katonák is látták, de csak a NILI-ügynökök és a brit kapcsolattartók tudták róla, hogy létfontosságú katonai információ.[32] Szóval mikor csupán zsalugáter egy zsalugáter, és mikor információ?

Az oszmánok végül részben egy különös baleset révén leplezték le a NILI-t. A zsalugáterek mellett a NILI postagalambokat is használt kódolt üzenetek célba juttatásához. 1917. szeptember 3-án az egyik galamb letért a pályájáról, és beszállt – hová máshová? – egy oszmán tiszt házába. A tiszt megtalálta a rejtjeles üzenetet, de nem tudta megfejteni. Ám már maga a galamb is fontos információ volt. A létezése jelezte az oszmánoknak, hogy egy kémhálózat tevékenykedik az orruk előtt. Ahogy talán Marshall McLuhan fogalmazott volna: a galamb maga volt az üzenet. A NILI ügynökei a galamb elfogásának hallatán azonnal megölték és elásták az összes többi madarukat, mert most már a postagalamb puszta birtoklása is információ volt, amely gyanúba keverhette őket. Ám a galambok lemészárlása sem mentette meg a kémhálózatot. A NILI-t egy hónapon belül leleplezték, több tagját kivégezték, Sarah Aaronsohn pedig öngyilkos lett, nehogy kínzással titkokat tudjanak kiszedni belőle. Mikor csupán galamb egy galamb, és mikor információ?[33]

Világos tehát, hogy az információ nem határozható meg az anyagi dolgok egy specifikus típusaként. Bármilyen dolog – egy csillag, egy zsalugáter, egy galamb – lehet információ a megfelelő kontextusban. De pontosan milyen kontextus definiálja ezeket a dolgokat információként? Az információ naiv szemlélete szerint a dolgokat az igazságkeresés kontextusa teszi információvá. Akkor információ valami, ha az emberek ahhoz használják, hogy megkíséreljék felfedni az igazságot. Ez a nézet összekapcsolja az információ fogalmát az igazságéval, és azt feltételezi, hogy az információ legfőbb szerepe a valóság reprezentálása. Valahol létezik egy valóság, az információ pedig olyasvalami, ami ezt reprezentálja, így használható arra, hogy ismereteket szerezzünk a valóságról. Például a NILI által a briteknek szolgáltatott információ az oszmán csapatok mozgásának valóságát hivatott reprezentálni. Ha az oszmánok tízezer katonát vontak össze Gázában – a védelmi vonaluk legjelentősebb pontján –, akkor egy darab papír, amelyen a „tízezer” és a „Gáza” szavakat reprezentáló szimbólumok sorakoztak, fontos információ volt, ami segíthetett a briteknek megnyerni a csatát. Ugyanakkor viszont, ha valójában húszezer oszmán katona lett volna Gázában, ez a papír pontatlanul reprezentálta volna a valóságot, és katasztrofális hibához vezette volna a brit hadsereget.

Másképp fogalmazva a naiv szemlélet szerint az információ kísérlet a valóság reprezentálására, és amikor ez a kísérlet sikeres, azt nevezzük igazságnak. Bár ez a könyv sok mindenben nem ért egyet a naiv szemlélettel, abban igen, hogy az igazság a valóság pontos reprezentációja. Ugyanakkor azt is állítja, hogy a legtöbb információ nem a valóság reprezentációjának kísérlete, és az információt valami egészen más határozza meg. Az emberi társadalomban és valójában minden biológiai és fizikai rendszerben a legtöbb információ nem reprezentál semmit.

Szeretnék egy kicsit több időt szentelni ennek a bonyolult és fontos kijelentésnek, mivel ez képezi könyvem elméleti alapvetését.

Mi az igazság?

Ebben a könyvben igazságon olyasmit értünk, ami pontosan reprezentálja a valóságot. Az igazság fogalma azon a premisszán alapul, hogy létezik egy egyetemes valóság. Minden, ami az univerzumban valaha volt vagy lesz – a Sarkcsillagtól a NILI galambjain át az asztrológiai weboldalakig –, ennek az egyetlen valóságnak a része. Ezért egyetemes projekt az igazság keresése. Míg a különböző emberek, nemzetek és kultúrák hite és érzései ütközhetnek egymással, nem birtokolhatnak egymásnak ellentmondó igazságokat, mivel mind ugyanazon az egyetemes valóságon osztoznak. Aki elutasítja az egyetemességet, az az igazságot utasítja el.

Ezzel együtt az igazság és a valóság két különböző dolog, mert akármennyire igaz egy beszámoló, minden részletében sohasem fogja tudni reprezentálni a valóságot. Ha egy NILI-ügynök azt írta, hogy tízezer oszmán katona van Gázában, és tényleg annyi volt ott, akkor ez pontosan visszaadta a valóság egy aspektusát, számos másikról azonban tudomást sem vett. Eleve az entitások – almák, narancsok vagy katonák – számlálása szükségszerűen a köztük lévő hasonlóságokra koncentrál, és figyelmen kívül hagyja az eltéréseket.[34] Aki például csak annyit állított, hogy tízezer oszmán katona van Gázában, az elmulasztotta tisztázni, melyikük tapasztalt veterán, és melyikük zöldfülű újonc. Ezer frissen sorozott újonc és kilencezer tapasztalt katona esetében más a katonai valóság, mint akkor, ha kilencezer újonc van ott, és ezer harcedzett veterán.

Az oszmán katonák sok minden másban is különböztek egymástól. Egyesek közülük egészségesek voltak, mások betegek. Egy részük török nemzetiségű volt, mások arabok, kurdok vagy zsidók. Akadtak köztük bátrak, és akadtak gyávák. Egyáltalán, minden egyes katona egyedi emberi lény volt, mások voltak a szüleik, a barátaik, más dolgoktól féltek, és más dolgokat reméltek. Az első világháború költői, mint például Wilfred Owen, a katonai valóságnak ez utóbbi aspektusait is megpróbálták ábrázolni, amelyeket a statisztikák sohasem adtak vissza pontosan. Ezek szerint akkor annyit leírni, hogy „tízezer katona van Gázában”, mindig a valóság félreértelmezése, és ahhoz, hogy pontosan leírjuk a katonai helyzetet Gázában 1917 táján, részleteznünk kell minden egyes katona személyiségét és történetét?

A valóság reprezentálására való törekvés egy másik problémája, hogy a valóság több nézőpontot tartalmaz. A mai izraeliek, palesztinok, törökök és britek például más-más szemszögből látják az Oszmán Birodalom elleni brit inváziót vagy a NILI és Sarah Aaronsohn földalatti tevékenységét. Ez természetesen nem azt jelenti, hogy több különböző realitás létezne, vagy hogy ne lennének történelmi tények. Csupán egyetlen valóság létezik, az azonban összetett.

A valóságnak van egy objektív szintje, objektív tényekkel, amelyek függetlenek attól, hogy ki mit hisz; objektív tény például, hogy Sarah Aaronsohn 1917. október 9-én, saját maga ejtette lőtt sebektől halt meg. Az az állítás, hogy „Sarah Aaronsohn repülőgép-balesetben halt meg 1919. május 15-én”, téves.

Van azonban a valóságnak egy szubjektív szintje is, olyan szubjektív tényekkel, mint a különböző emberek vélelmei és érzései, de a tények ezen a szinten is elkülöníthetők a tévedésektől. Az például tény, hogy az izraeliek jellemzően hős hazafiként tekintenek Sarah Aaronsohnra. Három héttel az öngyilkossága után a NILI által szolgáltatott információ segítségével a briteknek végül sikerült áttörniük az oszmán védelmi vonalat a beér-sevai csatában (1917. október 31.), majd a harmadik gázai csatában (1917. november 1–2.). 1917. november 2-án Arthur Balfour brit külügyminiszter kiadta a Balfour-nyilatkozatot, amely kimondta, hogy a brit kormány „jóindulatúlag tekint a zsidó nemzeti haza megteremtésére Palesztinában”. A zsidók ezt részben a NILI és Sarah Aaronsohn érdemének tartják, akit csodálnak az önfeláldozásáért. Ugyancsak tény, hogy a palesztinok nagyon másképp értékelik a dolgokat. Ők nem csodálják Aaronsohnt, hanem – már ha egyáltalán hallottak róla – imperialista ügynöknek tartják. Bár itt szubjektív nézetekkel és érzésekkel van dolgunk, az igazságot ezúttal is el tudjuk választani a hamisságtól. A nézetek és érzések ugyanis – akár a csillagok és galambok – az egyetemes valóság részei. Az az állítás, hogy „Sarah Aaronsohnt mindenki csodálja az Oszmán Birodalom legyőzésében játszott szerepéért”, hamis, nem fedi a valóságot.

Az emberek nézőpontját nem csupán a nemzetiségük befolyásolja. Az izraeli férfiak és izraeli nők másképp látják Aaronsohnt, ahogy másképp látják őt a bal- és jobboldaliak vagy az ortodox és a szekuláris zsidók is. Miután a zsidó vallási törvények tiltják az öngyilkosságot, az ortodox zsidóknak nehezére esik hősies tettként tekinteni Aaronsohn öngyilkosságára (nem is voltak hajlandók őt egy zsidó temető szentelt földjébe eltemetni). Végső soron pedig minden egyes egyén más szemszögből nézi a világot, és a nézőpontot különböző személyiségek és élettörténetek kereszteződései formálják. Ez azt jelenti, hogy ha le akarjuk írni a valóságot, fel kell sorolnunk minden egyes nézőpontot, és például Sarah Aaronsohn valósághű életrajzának tartalmaznia kellene, hogy miként vélekedik és vélekedett róla minden egyes izraeli és palesztin?

A pontosságra törekvés a legszélsőségesebb esetben arra ragadtathat bennünket, hogy egy az egyben igyekezzünk ábrázolni a valóságot, ahogyan az Jorge Luis Borges A tudomány pontosságáról című híres novellájában (1946) történik. A novella egy fiktív ősi birodalomról szól, amely olyan megszállottan igyekezett egyre pontosabb térképeket készíteni saját területéről, hogy végül önmaga egy az egyhez léptékű térképét alkotta meg. A birodalom térképe lefedte az egész birodalmat. Ez a becsvágyó reprezentációs projekt annyi erőforrást emésztett fel, hogy a birodalom összeomlott. Aztán a térkép is elkezdett szétesni. Ahogy Borges írja: „A Nyugati pusztaságokban még maradt néhány Rom a Térképből, most ott Állatok és Koldusok élnek”.[35] Egy térkép, mely egy az egyhez léptékű, a valóság lehető legpontosabb reprezentációjának tűnhet, de valójában már nem reprezentáció, hanem maga a valóság.

Következésképpen a valóságot a legpontosabb leírás sem adhatja vissza teljes mértékben, minden reprezentáció kihagyja vagy eltorzítja annak egyes aspektusait. Az igazság tehát nem a valóság egy az egyben történő leképezése – inkább olyasvalami, ami felhívja a figyelmünket a valóság bizonyos vonatkozásaira, miközben óhatatlanul eltereli azt másokról. A valóság semmilyen leírása nem százszázalékosan pontos, némelyek azonban természetesen hitelesebbek másoknál.

Mit csinál az információ?

Ahogy már említettük, az információ naiv szemlélete az információt kísérletnek tekinti a valóság reprezentálására. Tisztában van azzal, hogy némelyik információ helytelenül képezi le a valóságot, ám az ilyen szerencsétlen eseteket elveti mint téves információt vagy dezinformációt. A téves információ véletlen tévedés, akkor beszélünk erről, amikor valaki megpróbálja reprezentálni a valóságot, de nem jár sikerrel. Ezzel szemben a dezinformáció szándékos hazugság, amikor valaki tudatosan próbálja eltorzítani a valóságról alkotott képünket.

A naiv szemlélet ezenfelül úgy véli, hogy a téves információ és a dezinformáció okozta problémák megoldása még több információ. Ez a néha ellenbeszéd-elméletnek nevezett elgondolás Louis D. Brandeis, az Egyesült Államok Legfelsőbb Bírósága egykori bírájának nevéhez fűződik, aki az 1927-es Whitney kontra Kalifornia perben azt írta, hogy a hamis beszéd ellenszere még több beszéd, és a szabad párbeszéd hosszú távon szükségképpen leleplezi a hamisságot és a csalást. Ha minden információ a valóság reprezentálására tett kísérlet, akkor azt várhatjuk, hogy a világban létező információ mennyiségének növekedésével feltárulnak a tévedések és hazugságok, és végül valósághűbb képet kapunk majd a világról.

Ebben a fontos kérdésben ez a könyv határozottan nem ért egyet a naiv szemlélettel. Természetesen van példa olyan információra, amely sikeresen próbálja képviselni a valóságot, ez azonban nem az információ meghatározó jellegzetessége. Néhány oldallal előbb beszéltem a csillagokról mint információról, és szemrebbenés nélkül egy lapon említettem a csillagászokat az asztrológusokkal. Az információ naiv szemléletének hívei valószínűleg kényelmetlenül fészkelődtek olvasás közben. A naiv szemlélet szerint a csillagászok valódi információt gyűjtenek a csillagokból, míg az, amit az asztrológusok vélnek a csillagképekből kiolvasni, téves információ vagy dezinformáció. Ha az emberek több információhoz jutnak a világegyetemről, valószínűleg egészen felhagynak az asztrológiával. A tény azonban az, hogy az asztrológia évezredeken át volt jelentős hatással a történelemre, és még ma is milliók nézik meg a csillagjegyüket, mielőtt meghoznának olyan fontos döntéseket, mint hogy milyen szakra jelentkezzenek, vagy kivel házasodjanak össze. 2021-ben a globális asztrológiapiac teljes értékét 12,8 milliárd dollárra becsülték.[36]

Bármit gondolunk is az asztrológiai információ pontosságáról, a történelemben játszott szerepének jelentőségét el kell ismernünk. Szeretőket, sőt néha egész birodalmakat kötött össze. A római császárok fontos döntések meghozatala előtt rutinszerűen konzultáltak csillagjósokkal. Az asztrológiát olyan nagyra tartották, hogy a regnáló császár horoszkópját elkészíteni felségsértésnek számított. Aki ugyanis ilyen horoszkópot készített, az elvileg meg tudta mondani, mikor és hogyan hal meg az uralkodó.[37] Egyes országok vezetői a mai napig komolyan veszik az asztrológiát. 2005-ben a Mianmart irányító katonai junta állítólag asztrológusi tanácsra tette meg Jangon helyett Nepjidát fővárosnak.[38] Egy olyan információelmélet, amely nem veszi számításba az asztrológia történelmi jelentőségét, egyértelműen helytelen.

Az asztrológia példája azt illusztrálja, hogy a tévedés, a hazugság, a fantázia és a fikció is információ. Szemben azzal, amit az információ naiv szemlélete állít, az információ nem áll lényegi kapcsolatban az igazsággal, és a történelemben betöltött szerepe nem egy már létező igazság reprezentálása. Az információ ehelyett új valóságokat teremt azáltal, hogy összeköt különböző dolgokat – legyenek azok akár házaspárok, akár birodalmak. Meghatározó tulajdonsága nem a reprezentálás, hanem az összekapcsolás: információ az, ami különböző pontokat hálózattá köt össze. Az információ nem feltétlenül informál bennünket a dolgokról – hanem alakzatba helyezi azokat. A horoszkóp egy asztrológiai alakzatba helyezi a szerelmeseket, a propaganda politikai alakzatba a szavazókat, a menetinduló pedig harci alakzatba a katonákat.

Vegyük például a zenét. A legtöbb szimfónia, dallam és hang nem reprezentál semmit, így aztán értelmetlen arról beszélni, hogy igazak-e, vagy hamisak. Az évek során az emberek rengeteg rossz zenét alkottak, de hamis zenét, legalábbis ilyen értelemben hamisat nem. Annak ellenére, hogy semmit sem reprezentál, a zene mégis rendkívül sikeresen kapcsol össze nagy számban embereket, valamint szinkronizálja érzéseiket és mozdulataikat. A zene hatására a katonák alakzatban menetelnek, a bulizók együtt ringatóznak, a templomi gyülekezet tagjai egy ütemre tapsolnak, a szurkolók pedig egy emberként kántálják a rigmusaikat.[39]

Az információ dolgokat összekapcsoló szerepe nem korlátozódik a történelemre. Védhető álláspont, hogy az információnak a biológiában is ez a fő szerepe.[40] Vegyük például a DNS-t, a szerves életet lehetővé tevő molekuláris információt. A zenéhez hasonlóan a DNS sem reprezentálja a valóságot. Hiába menekült már a zebrák számos nemzedéke oroszlánok elől, a zebra-DNS-ben nem találunk olyan nukleobázisláncot, amely az oroszlánt képviselné, sem olyat, amelyik a menekülést. Ugyanígy nem reprezentálja a zebra DNS-e a napot, a szelet, az esőt, sem semmilyen más külső jelenséget, amellyel a zebrák életük során találkoznak. De olyan belső jelenségeket sem, mint a szervek vagy az érzések. Nincs olyan kombinációja a nukleobázisoknak, amely a szívet vagy a félelmet reprezentálná.

A DNS nem már létező dolgokat próbál reprezentálni, hanem új dolgok létrejöttében segít. Például a DNS nukleobázisainak bizonyos láncai olyan kémiai folyamatokat indítanak el a sejtekben, amelyek adrenalin termelődését eredményezik. Az adrenalin sem képezi le semmilyen módon a valóságot; a szervezetben keringve újabb kémiai folyamatokat indít be, amelyek felgyorsítják a szívverést, és több vért irányítanak az izmokba.[41] A DNS és az adrenalin tehát segítenek összekapcsolódni a szív, a lábak és egyéb testrészek billiónyi sejtjének, hogy olyan működő hálózatot alakítsanak ki, amely bámulatos dolgokra képes, például el tud futni egy oroszlán elől.

Amennyiben a DNS a valóságot adná vissza, feltehetnénk olyan kérdéseket, mint „Pontosabban reprezentálja-e a valóságot a zebra DNS-e, mint az oroszláné?”, vagy „Vajon az egyik zebra DNS-e igazat mond, a másik zebrát pedig félrevezeti a hamis DNS-e?”. Ezek a kérdések természetesen értelmetlenek. A DNS-t értékelhetjük például az általa létrehozott organizmus alkalmazkodóképessége, de nem az igazságtartalma alapján. Bár gyakran esik szó a DNS „hibáiról”, ez csupán a DNS másolása során bekövetkező mutációkra vonatkozik, nem a valóság pontos reprezentálásának kudarcára. Egy olyan mutáció, amely gátolja az adrenalin termelődését, csökkenti az alkalmazkodóképességet, míg végül a sejtek egész hálózata széthullik, mert miután a zebrával végzett egy oroszlán, sejtjeinek billiói elveszítik egymással a kapcsolatot, majd lebomlanak. Ez a hálózati hiba azonban dezintegrációval, nem pedig dezinformációval jár. Ez ugyanúgy igaz az országokra, politikai pártokra és hírhálózatokra, mint a zebrákra. Az ő létükre is sokkal nagyobb veszélyt jelent az alkotórészeik közötti kapcsolatvesztés, mint az, hogy pontatlanul képezik le a valóságot.

Fontos megjegyezni, hogy a DNS másolásában bekövetkező hibák nem mindig vezetnek az alkalmazkodóképesség gyengüléséhez. Nagy ritkán még kifejezetten erősítik is azt. Ilyen mutációk nélkül nem létezne az evolúció folyamata. Valamennyi életforma az ilyen genetikai „hibáknak” köszönhetően létezik. Az evolúció csodái csakis azért lehetségesek, mert a DNS nem a létező valóságot reprezentálja, hanem új valóságokat hoz létre.

Álljunk meg egy pillanatra, hogy megemésszük mindennek az implikációit! Az információ tehát olyasvalami, ami új valóságokat hoz létre úgy, hogy különböző pontokat hálózatba kapcsol össze. Ez még mindig magába foglalja az információ mint reprezentáció szemléletét. A valóság hű reprezentációja olykor összekapcsolhatja az embereket, mint történt például 1969 júliusában, amikor hatszázmillió ember figyelte a tévé elé ragadva a Holdon sétáló Neil Armstrongot és Buzz Aldrint.[42] A képernyőn látható képsorok valóban azt adták vissza, ami 384 ezer kilométerrel arrébb történt, és a látvány ébresztette ámulat, büszkeség és testvériesség érzése segített az embereknek összekapcsolódni.

Ilyen testvéri érzések azonban másképp is kelthetők. Az összekapcsolódásra helyezett hangsúly jókora teret hagy olyan információknak, amelyek nem jól reprezentálják a valóságot. Esetenként a valóság hibás reprezentációja is szolgálhat közösségi nexusként, például, amikor több millió összeesküvéselmélet-hívő néz meg egy YouTube-videót, amely azt állítja, hogy a holdra szállás nem történt meg. Ezek a képsorok a valóság hibás reprezentációját közvetítik, mégis felébreszthetnek olyan érzelmeket, mint az intézményekkel szembeni düh vagy a saját bölcsességünk miatti büszkeség, amelyek segíthetnek egy összetartó új csoport kialakulásában.

Hálózatok a valóság pontos vagy téves visszaadására tett mindenfajta próbálkozás nélkül is kialakíthatók, mint amikor a genetikai információ sejtek billióit vagy egy hangszer rezgése emberek millióit kapcsolja össze.

Utolsó példaként álljon itt Mark Zuckerberg látomása a metaverzumról. A metaverzum egy kizárólag információ alkotta virtuális univerzum. Borges kitalált birodalmának egy az egyhez léptékű térképétől eltérően a metaverzum nem a világunk reprezentálására, hanem annak kiterjesztésére vagy akár helyettesítésére tett kísérlet. Nem Buenos Aires vagy Salt Lake City digitális másolatát kínálja nekünk, hanem arra biztatja az embereket, hogy alkossanak új közösségeket új helyszíneken és új szabályokkal. 2024-ben ugyan a metaverzum túlfújt légvárnak tűnik csupán, néhány évtizeden belül azonban emberek milliárdjai dönthetnek úgy, hogy életük nagy részét egy kiterjesztett virtuális valóságban élik, és ott folytatják társadalmi és szakmai tevékenységük javát. Lehetséges, hogy az emberek olyan környezetekben fognak kapcsolatokat építeni, mozgalmakhoz csatlakozni, dolgozni, érzelmi hullámhegyeket és -völgyeket megtapasztalni, amelyek nem atomokból, hanem bitekből épülnek fel. Lehet, hogy csupán távoli pusztaságokban maradnak meg a régi valóság romjai, ahol állatok és koldusok húzzák majd meg magukat.

Az információ a történelemben

Ha társadalmi nexusnak tekintjük az információt, az a történelem sok olyan aspektusát segít megértenünk, amelyek egyébiránt az információ naiv szemléletét zavarba hozzák. Nemcsak az asztrológia népszerűségére ad magyarázatot, hanem sokkal jelentősebb dolgok, például a Biblia történelmi sikerére is. Míg az asztrológiát mint az emberiség történetének furcsa mellékvágányát egyesek elvetik, a Biblia központi szerepét senki sem tagadhatja. Ha az információ legfőbb funkciója a valóság pontos reprezentálása volna, nehéz lenne megmagyarázni, miért lett a Biblia az egyik legnagyobb befolyással bíró szöveg a történelemben.

A Biblia az emberi viszonyok és a természeti folyamatok leírásában is sok súlyos hibát vét. A Teremtés könyve azt állítja, hogy valamennyi embercsoport – beleértve például a Kalahári-sivatagban élő szanokat vagy az ausztráliai őslakosokat – egyetlen családtól származik, amely a Közel-Keleten élt körülbelül négyezer éve.[43] A könyv szerint az özönvizet követően Noé leszármazottai együtt éltek Mezopotámiában, majd Bábel tornyának pusztulása után széledtek szét a világ minden tájára, és ők lettek valamennyi ma élő ember ősei. Valójában a szanok ősei több százezer éven át Afrikában éltek, és soha nem is hagyták el a földrészt, valamint az ausztráliai őslakosok elődei is több mint ötvenezer éve telepedtek meg ott.[44] A genetikai és régészeti bizonyítékok egyaránt kizárják azt az elképzelést, hogy négyezer évvel ezelőtt Dél-Afrikában és Ausztráliában is a teljes népességet kiirtotta volna egy árvíz, majd közel-keleti bevándorlók népesítették volna be újra ezeket a területeket.

Ennél is torzabb képet ad a Biblia felfogása a fertőző betegségekről. Rutinszerűen az emberiség bűneinek isteni büntetéseként ábrázolja a járványokat,[45] azt állítva, hogy imákkal és vallási rituálékkal véget lehet vetni nekik, vagy meg lehet előzni őket.[46] Valójában azonban a járványok kórokozók miatt törnek ki, és a higiéniai szabályok betartásával, valamint gyógyszerek és vakcinák alkalmazásával lehet legyőzni vagy megelőzni őket. Ezt ma már széles körben elfogadják vallási vezetők is, például a pápa, aki a Covid–19-járvány idején a távolságtartást javasolta az embereknek, nem pedig azt, hogy gyűljenek egybe közösen imádkozni.[47]

De bármilyen rosszul reprezentálja is az ember eredetének, a migrációnak és a járványoknak a valóságát, a Biblia mégis sikeresen kapcsolt össze több milliárd embert, és megteremtette a zsidó, majd a keresztény vallást. Ahogy a DNS olyan kémiai folyamatokat indít el, amelyek sejtek milliárdjait kapcsolják össze szerves hálózatokba, úgy indított el a Biblia társadalmi folyamatokat, amelyek emberek milliárdjait kapcsolták össze vallási hálózatokba. És ahogy a sejtek hálózata is képes olyan dolgokra, amilyenekre egyetlen sejt nem, egy vallási hálózat is képes olyasmire, amit egyetlen ember nem tud megtenni, például templomokat építeni, jogrendszert fenntartani, ünnepeket ülni és szent háborúkat indítani.

Összefoglalva: az információ hol reprezentálja a valóságot, hol nem. Viszont mindig összeköt. Ez az alapvető jellemzője. Ezért amikor az információnak a történelemben betöltött szerepét vizsgáljuk, bár néha van értelme azt kérdezni róla: „Mennyire pontosan reprezentálja a valóságot? Igaz, vagy nem?”, gyakran sokkalta fontosabbak azok a kérdések, hogy „Mennyire sikeresen köti össze az embereket? Milyen hálózatot hoz létre?”.

Fontos hangsúlyozni: azzal, hogy elvetjük az információ naiv, a valóság reprezentációjaként való szemléletét, nem kényszerülünk az igazság fogalmát is elvetni, sem az információ populista, fegyverként való szemléletét a magunkévá tenni. Bár az információ mindig összeköt, egyes típusai – a tudományos könyvektől a politikai beszédekig – törekedhetnek arra, hogy az embereket a valóság egyes aspektusainak pontos reprezentálásával kapcsolják össze. Ez azonban speciális erőfeszítéseket igényel, amelyeket a legtöbb információ nem tesz meg. Ezért téved a naiv szemlélet abban, hogy erősebb információs technológiák révén szükségszerűen valósághűbb képet kapunk majd a világról. Ha nem teszünk külön lépéseket annak érdekében, hogy a mérleg nyelvét az igazság felé billentsük, az információ mennyiségének és sebességének növekedése azt eredményezheti, hogy az aránylag ritka és drága valósághű beszámolók elvesznek a gyakoribb és olcsóbb információk mocsarában.

Ha áttekintjük az információ történetét a kőkortól a szilíciumkorig, egyre nagyobb mértékű összekapcsolódást látunk, ám a hitelesség vagy a bölcsesség mértéke nem növekszik ezzel együtt. Ellentétben azzal, ahogy a naiv szemlélet hiszi, a Homo sapiens nem annak köszönhetően hódította meg a világot, hogy ügyesen alakította át az információt a valóság pontos térképévé. Sikerünk titka, hogy ügyesen használjuk az információt sok egyén összekapcsolására. Sajnos ez a képesség gyakorta együtt jár a hazugságokban, téveszmékben és képzelgésekben való hittel. Ezért voltak még az olyan technikailag fejlett társadalmak is, mint a náci Németország vagy a Szovjetunió, hajlamosak téveszmék követésére, ami nem tette őket szükségszerűen gyengébbé. Sőt a náci és sztálinista ideológiákat a többek közt a fajról vagy az osztályról alkotott tömeges téveszméik kifejezetten segítették abban, hogy emberek tízmillióit masíroztassák egy ütemre.

A másodiktól az ötödik fejezetig közelebbről megvizsgáljuk az információs rendszerek történetét. Megtárgyaljuk, milyen információs technológiákat hoztak létre több tízezer év alatt az emberek, amelyek révén jelentősen erősödött az összekapcsoltság és az együttműködés, miközben a világról alkotott képünk nem vált szükségszerűen valósághűbbé. Ezek az – évszázadokkal vagy évezredekkel ezelőtt kifejlesztett – információs technológiák még ma, az internet és az MI korában is alakítják világunkat. Az első információs technológia, amelyet megvizsgálunk, egyben az első is, amelyet az emberiség feltalált: a történet.

[29] Lásd pl. Nick Bostrom David Chalmers munkáit a szimulációhipotézisről. Ha a szimulációhipotézis helytálló, akkor fogalmunk sincs, hogy végső soron mi alkotja az univerzumot, viszont minden, amit szimulált világunkban látunk, információból van. Nick Bostrom: Are We Living in a Computer Simulation? Philosophical Quarterly 53, no. 211 (2003): 243–55, www.jstor.org/stable/3542867; David J. Chalmers: Reality+: Virtual Worlds and the Problems of Philosophy. W. W. Norton, New York, 2022. Lásd még Archibald Wheeler „it from bit” elgondolását: John Archibald Wheeler: Information, Physics, Quantum: The Search for Links. Proceedings III International Symposium on Foundations of Quantum Mechanics. Tokió, 1989, 354–68; Paul Davies–Niels Henrik Gregersen (szerk.): Information and the Nature of Reality: From Physics to Metaphysics. Cambridge University Press, Cambridge, UK, 2014; Erik Verlinde: On the Origin of Gravity and the Laws of Newton. Journal of High Energy Physics 4 (2011): 1–27. Fontos hangsúlyoznunk, hogy bár az „it from bit” álláspont egyre elfogadottabb a fizikában, a legtöbb fizikus továbbra is kételkedik benne, vagy el is utasítja, és az anyagot és az energiát tartja a természet alapvető építőkövének, az információt pedig származtatott jelenségnek.

[30] Az én információfelfogásomat jelentősen befolyásolta Cesar Hidalgo: Why Information Grows. Basic Books, New York, 2015. Alternatív elgondolásokért l. Artemy Kolchinsky – David H. Wolpert: Semantic Information, Autonomous Agency, and Non-equilibrium Statistical Physics. Interface Focus 8, no. 6 (2018), 20180041. cikk; Peter Godfrey Smith – Kim Sterelny: Biological Information, in Edward N. Zalta (szerk.): The Stanford Encyclopedia of Philosophy, Summer 2016. Metaphysics Research Lab, Stanford University, Palo Alto, Calif., 2016, plato.stanford.edu/archives/sum2016/entries/information-biological/; Luciano Floridi: The Philosophy of Information. Oxford University Press, Oxford, 2011.

[31] Don Vaughan: Cher Ami, in Encyclopedia Britannica, hozzáférés: 2024. február 14., www.britannica.com/animal/Cher-Ami; Charles White Whittlesey Collection, Williams College Library, hozzáférés: 2024. február 14., archivesspace.williams.edu/repositories/2/resources/101; John W. Nell: The Lost Battalion: A Private’s Story, szerk.: Ron Lammert. Historical Publishing Network, San Antonio, 2001; Frank A. Blazich Jr.: Feathers of Honor: U.S. Signal Corps Pigeon Service in World War I, 1917–1918. Army History 117 (2020): 32–51. Az Elveszett zászlóalj eredeti létszámáról és veszteségeiről l. Robert Laplander: Finding the Lost Battalion: Beyond the Rumors, Myths, and Legends of America’s Famous WWI Epic, 3. kiad. Lulu Press, Waterford, Wis., 2017, 13. Cher Ami történetének kritikai értékelését l. Frank A. Blazich: Notre Cher Ami: The Enduring Myth and Memory of a Humble Pigeon. Journal of Military History 85, no. 3 (2021. július): 646–77.

[32] Eliezer Livneh – Yosef Nedava – Yoram Efrati: Nili: Toldoteha shel he’azah medinit [Nili: A politikai merészség története]. Schocken, Tel-Aviv, 1980, 143; Yigal Sheffy: British Military Intelligence in the Palestine Campaign, 1914–1918. Routledge, London,1998; Gregory J. Wallance: The Woman Who Fought an Empire: Sarah Aaronsohn and Her Nili Spy Ring. University of Nebraska Press, Lincoln, 2018, 155–72.

[33] Az oszmánoknak több más okuk is volt, hogy gyanítsák a kémhálózat létét, de a legtöbb beszámoló kihangsúlyozza a galamb jelentőségét. Részletekért l. Livneh–Nedava–Efrati: Nili, 281–84; Wallance: The Woman Who Fought an Empire, 180–81, 202–32; Sheffy: British Military Intelligence in the Palestine Campaign, 159; Eliezer Tauber: The Capture of the NILI Spies: The Turkish Version. Intelligence and National Security 6, no. 4 (1991): 701–10.

[34] A téma értő tárgyalását l. Catherine D’Ignazio – Lauren F. Klein: Data Feminism. MIT Press, Cambridge, Mass., 2020, 73–91.

[35] Jorge Luis Borges: A tudomány pontosságáról, in Scholz László (szerk.): A homály dicsérete. Jorge Luis Borges válogatott művei. Európa, Budapest, 2000, 81. Scholz László fordítása.

[36] Samriddhi Chauhan – Roshan Deshmukh: Astrology Market Research, 2031. Allied Market Research, 2023. január, www.alliedmarketresearch.com/astrology-market-A31779; Temcharoenkit Sasiwimon – Donald A. Johnson: Factors Influencing Attitudes Toward Astrology and Making Relationship Decisions Among Thai Adults. Scholar: Human Sciences 13, no. 1 (2021): 15–27.

[37] Frederick Henry Cramer: Astrology in Roman Law and Politics. American Philosophical Society, Philadelphia, 1954; Tamsyn Barton: Power and Knowledge: Astrology, Physiognomics, and Medicine Under the Roman Empire. University of Michigan Press, Ann Arbor, 2002, 57; Raffaela Garosi: Indagine sulla formazione di concetto di magia nella cultura Romana, in Paolo Xella (szerk.): Magia: Studi di storia delle religioni in memoria di Raffaela Garosi. Bulzoni, Róma, 1976, 13–97.

[38] Lindsay Murdoch: Myanmar Elections: Astrologers’ Influential Role in National Decisions. Sydney Morning Herald, 2015. november 12., www.smh.com.au/world/myanmar-elections-astrologers-influential-role-in-national-decisions-20151112-gkxc3j.html

[39] Barbara Ehrenreich: Dancing in the Streets: A History of Collective Joy. Metropolitan Books, New York, 2006; Wray Herbert: All Together Now: The Universal Appeal of Moving in Unison. Scientific American, 2009. április 1., www.scientificamerican.com/article/were-only-human-all-together-now/; Idil Kokal et al.: Synchronized Drumming Enhances Activity in the Caudate and Facilitates Prosocial Commitment – if the Rhythm Comes Easily. PLOS ONE 6, no. 11 (2011); Martin Lang et al.: Lost in the Rhythm: Effects of Rhythm on Subsequent Interpersonal Coordination. Cognitive Science 40, no. 7 (2016): 1797–815.

[40] Az információ biológiában játszott szerepéről, valamint különösen a DNS információs természetéről folyó vitákról l. Godfrey–Smith–Sterelny, Biological Information; John Maynard Smith: The Concept of Information in Biology, in Information and the Nature of Reality: From Physics to Metaphysics. Cambridge University Press, Cambridge, U.K., 2014; Sahotra Sarkar: Biological Information: A Skeptical Look at Some Central Dogmas of Molecular Biology, in Sahotra Sarkar (szerk.): The Philosophy and History of Molecular Biology. Kluwer Academic Publishers, Norwell, 1996, 187–231; Terrence W. Deacon: How Molecules Became Signs. Biosemiotics 14, no. 3 (2021): 537–59.

[41] Sven R. Kjellberg et al.: The Effect of Adrenaline on the Contraction of the Human Heart Under Normal Circulatory Conditions. Acta Physiologica Scandinavica 24, no. 4 (1952): 333–49.

[42] Bruce I. Bustard: 20 July 1969. Prologue Magazine 35, no. 2 (2003. nyár), National Archives, www.archives.gov/publications/prologue/2003/summer/20-july-1969.html

[43] A zsidók és keresztények sokféleképpen értelmezték a Teremtés könyvének ide vonatkozó szakaszait, de a legelfogadottabb interpretáció szerint az özönvízre 1656 évvel a világ teremtése után, vagyis körülbelül négyezer évvel ezelőtt került sor, Bábel tornya pedig vagy egy, vagy néhány évszázaddal ezt követően pusztult el.

[44] Michael I. Bird et al.: Early Human Settlement of Sahul Was Not an Accident. Scientific Reports 9, no. 1 (2019): 8220; Chris Clarkson et al.: Human Occupation of Northern Australia by 65,000 Years Ago. Nature 547, no. 7663 (2017): 306–10.

[45] Lásd pl. Mózes III. könyve 26:16 és 26:25; Mózes V. könyve 28:22; 28:58–63; 32:24; 32:35–36 és 32:39; Jeremiás könyve 14:12; 21:6–9 és 24:10.

[46] Lásd pl. Mózes V. könyve 28; Krónika II. könyve 20:9; Zsoltárok könyve 91:3.

[47] Homily of His Holiness Pope Francis ‘Return to God and Return to the Embrace of the Father,’ 2020. március 20., www.vatican.va/content/francesco/en/cotidie/2020/documents/papa-francesco-cotidie_20200320_peri-medici-ele-autorita.html; Philip Pullella: Rome Catholic Churches Ordered Closed due to Coronavirus, Unprecedented in Modern Times. Reuters, 2020. március 13., www.reuters.com/article/us-health-coronavirus-italy-rome-churche-idUSKBN20Z3BU.

2.

Történetek: végtelen számú kapcsolódás

Mi, sapiensek nem a bölcsességünknek köszönhetően uraljuk a világot, hanem azért, mert mi vagyunk az egyetlen állatfaj, amelyik nagy számban is képes rugalmasan együttműködni. Ezt a gondolatot már kifejtettem a Sapiens és a Homo deus című könyveimben, rövid összefoglalása azonban nélkülözhetetlen.

Az emberek azon képességének, hogy nagy számban is rugalmasan együttműködjenek egymással, vannak előzményei más állatok körében. Egyes társas emlősök, például a csimpánzok nagyfokú rugalmasságot mutatnak az egymással való együttműködésben, míg egyes társas rovarok, például a hangyák nagyon nagy számban is képesek együttműködni. De sem a csimpánzok, sem a hangyák nem hoznak létre birodalmakat, vallásokat vagy kereskedelmi hálózatokat. Mi emberek azért vagyunk képesek ilyesmire, mert sokkal rugalmasabbak vagyunk a csimpánzoknál, ugyanakkor még nagyobb tömegben tudunk együttműködni, mint a hangyák. Voltaképpen nincs is felső határa annak, hogy hány sapiens tud együttműködni egymással. A katolikus egyháznak 1,4 milliárd tagja van. Kína lakossága is körülbelül 1,4 milliárd fő. A globális kereskedelmi hálózat mintegy nyolcmilliárd sapienst kapcsol össze.

Ez azért meglepő, mert az emberek legfeljebb néhány száz másik emberrel képesek hosszú távú, bensőséges kapcsolatot létesíteni.[48] Sok év és sok közös tapasztalat szükséges ahhoz, hogy megismerjük valaki egyedi személyiségét és történetét, és kialakítsuk a kölcsönös bizalom és szeretet kötelékét. Következésképpen ha a sapiensek hálózatait csak a személyes kapcsolatok tartanák egybe, ezek a hálózatok nagyon kicsik maradtak volna. Éppen ez a helyzet például csimpánz rokonainknál. A tipikus csimpánzközösség 20-60 tagot számlál, és ez a szám csak nagy ritkán emelkedik 150-200 fölé.[49] És a jelek szerint ez volt a helyzet az ősi emberek, például a Neander-völgyiek vagy a korai Homo sapiensek esetében is. Egy-egy horda néhány tucat főből állt, a különböző hordák pedig csak elvétve működtek együtt egymással.[50]

Mintegy hetvenezer évvel ezelőtt a Homo sapiens-hordák korábban sosem tapasztalt mértékben kezdtek együttműködni egymással: jól bizonyítja ezt, hogy megjelent közöttük a kereskedelem, kialakultak a művészeti tradíciók, és fajunk az afrikai bölcsőjéből villámgyorsan elterjedt az egész világon. A hordák együttműködését az agy felépítésében és a nyelvi képességekben beálló evolúciós változások tették lehetővé, amelyeknek köszönhetően a sapiens alkalmassá vált arra, hogy fiktív történeteket mondjon és higgyen el, és ezek mély hatást gyakoroljanak rá. A történetek révén a Homo sapiens immár nemcsak ember–ember kapcsolatokból alkothatott hálózatot – mint például a Neander-völgyiek –, hanem egy újfajta kapcsolódást fejleszthetett ki: az ember és történet közöttit. Az együttműködéshez a sapienseknek nem kellett többé személyesen ismerniük egymást, elég volt, ha ismerték ugyanazt a történetet. Márpedig ugyanazt a történetet akár milliárdok is ismerhetik. Ily módon a történet központi kapocs lehet, végtelen számú kimenettel, amelyekhez végtelen számú ember tud csatlakozni. A katolikus egyháznak például 1,4 milliárd tagja csatlakozik a Bibliához és más keresztény kulcstörténetekhez, Kínának 1,4 milliárd állampolgára a kommunista ideológia és a kínai nacionalizmus történeteihez, a globális kereskedelmi hálózatnak pedig 8 milliárd tagja a devizákról, cégekről és márkákról szólókhoz.

Még a több millió követővel rendelkező karizmatikus vezetők is inkább példák erre a szabályra, mint kivételek alóla. Ha az ókori kínai császárokra, a középkori katolikus pápákra és a jelenkori cégóriás-vezetőkre gondolunk, úgy tűnhet, hogy egyetlen hús-vér ember, nem pedig egy történet szolgál milliárdokat összekötő kapocsként. Csakhogy ezekben az esetekben a követőknek szinte egyike sem állt személyes kapcsolatban a vezetővel. Amivel kapcsolatban álltak, az egy gondosan kimunkált történet volt a vezetőről, és ők ebbe fektették a hitüket.

Joszif Sztálin, aki a történelem egyik legnagyobb méretű személyi kultuszának középpontjában állt, nagyon is jól értette ezt. Amikor problémás fia, Vaszilij az ő hírnevét használta arra, hogy megrémissze és ámulatba ejtse az embereket, Sztálin alaposan leszidta. „– De hát én is Sztálin vagyok! – mondta Vaszilij. – Nem! Nem vagy az! – válaszolta Sztálin. – Nem vagy Sztálin, ahogy én sem. Sztálin maga a szovjet hatalom. Sztálin az, ami az újságokból és a képekről letekint, nem te, de még csak nem is én!”[51]

Ezzel a mai influenszerek és hírességek is egyetértenének. Némelyiküknek több százmillió követője van, akikkel naponta kommunikálnak az online médián keresztül. Eközben azonban nagyon kevés valódi személyes érintkezés történik. A közösségi médiaoldalakat rendszerint egy szakértőkből álló csapat működteti, minden képet és szót gondosan megválogatnak, és így alakítják ki azt, amit manapság brandnek nevezünk.[52]

A brand egy specifikus történettípus. Egy termék brandelése voltaképpen egy történet elmesélése, amelynek vajmi kevés köze van a termék valódi tulajdonságaihoz, a fogyasztók mégis megtanulják a termékkel asszociálni. A Coca-Cola vállalat például az évtizedek során több tízmilliárd dollárt fektetett hirdetésekbe, melyek újra és újra elmesélik a Coca-Cola ital történetét.[53] Az emberek annyiszor látták és hallották már ezt, hogy némelyikük a vidámsággal, a boldogsággal és a fiatalsággal társít egy bizonyos módon ízesített cukros vizet (nem pedig a fogszuvasodással, az elhízással és a műanyagszeméttel). Ez a branding.[54]

Ahogy Sztálin is jól tudta, brandelni nemcsak termékeket lehet, hanem személyeket is. Egy korrupt milliárdos brandelhető a szegények bajnokaként, egy tökéletlen kontár tévedhetetlen zseniként, egy követőit szexuálisan zaklató guru erényes szentként. Az emberek azt hiszik, hogy a személyhez kapcsolódnak, de valójában csak a róla mesélt történethez, és a kettő között olykor igen széles a szakadék.

Még Cher Ami, a hős galamb története is részben egy márkaépítő kampány része volt, amely arra szolgált, hogy szebb képet fessen az amerikai hadsereg postagalamb-szolgálatáról. Frank Blazich történész 2021-es tanulmányában arra jutott, hogy bár Cher Ami kétségkívül súlyos sérüléseket szenvedett, miközben egy üzenetet szállított valahol Észak-Franciaországban, a történet több kulcsfontosságú részlete kétségbevonható vagy pontatlan. Először is Blazich az akkori katonai feljegyzésekre támaszkodva rámutatott, hogy a főparancsnokság mintegy húsz perccel a galamb érkezése előtt értesült az Elveszett zászlóalj pontos helyzetéről. És ami ennél is fontosabb: egyszerűen semmi bizonyíték nincs arra, hogy a Whittlesey őrnagy üzenetét célba juttató galamb Cher Ami volt. Lehetett egy másik madár is, Cher Ami pedig hetekkel később, egy másik ütközetben is szerezhette a sérüléseit.

Blazich szerint a Cher Ami-sztori körüli kételyeket és ellentmondásokat elhomályosította katonai propagandaértéke, valamint az az erő, ahogyan a nyilvánosságra hatott. Az évek során annyiszor elmesélték, hogy a tények reménytelenül összemosódtak a fikcióval. Újságírók, költők és filmrendezők adtak hozzá színes részleteket, például azt, hogy a galamb nemcsak a fél lábát, de a fél szemét is elvesztette, és hogy Szolgálati Érdemkereszttel tüntették ki. A 20-as és 30-as években Cher Ami lett a világ leghíresebb madara. Miután elpusztult, gondosan bebalzsamozott tetemét közszemlére helyezték a Smithsonian Múzeumban, amely így az amerikai hazafiak és első világháborús veteránok zarándokhelye lett. Ahogy a történet egyre erősödött, még az Elveszett zászlóalj életben maradt katonáinak valódi emlékeit is felülírta, és ők is szó nélkül elfogadták a népszerű narratívát. Blazich beszámol Sherman Eager, az Elveszett zászlóalj egyik tisztjének esetéről, aki évtizedekkel a háború után elvitte a gyerekeit a Smithsonianbe megnézni Cher Amit, és ezt mondta nekik: „Mind ennek a galambnak köszönhetitek az életeteket.” Bármik voltak is a tények, nem versenyezhettek az önfeláldozó szárnyas megmentő történetével.[55]

Extrémebb példaként vegyük Jézust. Őt két évezrednyi történetmesélés olyan vastag burokkal vett körül, hogy már lehetetlen rekonstruálni a történelmi személyiséget. Sőt, hithű keresztények milliói számára már pusztán a gondolat, hogy a valódi személy különbözött a történettől, istenkáromlásnak számít. Amennyire meg tudjuk állapítani, Jézus tipikus zsidó prédikátor lehetett, aki prédikációival, valamint betegek gyógyításával kis követőtábort szerzett magának. Halála után azonban a történelem egyik legnagyobb szabású brandingkampányának tárgya lett. Az alig ismert vidéki gurut, aki rövid pályafutása során maroknyi tanítványt gyűjtött maga köré, és akit úgy végeztek ki, mint egy közönséges bűnözőt, halála után a világegyetemet teremtő kozmikus istenség megtestesüléseként brandelték újra.[56] Noha egyetlen kortárs ábrázolás sem maradt fenn róla, és a Biblia sehol sem írja le a külsejét, Jézus képzeleten alapuló ábrázolása a világ egyik legfelismerhetőbb ikonjává vált.

Fontos hangsúlyozni, hogy a Jézus-történet megalkotása nem szándékos hazugság volt. Az olyan emberek, mint Szent Pál, Tertullianus, Szent Ágoston vagy Martin Luther, nem akartak félrevezetni senkit. Szívből jövő reményeiket és érzéseiket vetítették Jézus alakjára, ugyanúgy, ahogy mi vetítjük ki rutinszerűen az érzéseinket a szüleinkre, szeretőinkre vagy vezetőinkre. Bár a márkaépítő kampány esetenként cinikus dezinformációs eljárás is lehet, a történelem igazán nagy történeteinek többsége érzelemkivetítés és vágyvezérelt gondolkodás eredménye. Az őszinte hívőknek kulcsszerepük van minden nagyobb vallás és ideológia sikerében, és Jézus története azért változtatta meg a történelmet, mert óriási számban tudott őszinte híveket gyűjteni.

Ezzel pedig Jézus története nagyobb hatást gyakorolt a történelemre Jézus személyénél. Jézus személye faluról falura gyalogolt, emberekkel beszélgetett, együtt evett és ivott velük, és beteg testükre helyezte a kezét. Talán ha néhány ezer ember életébe hozott változást, akik valamennyien ugyanabban a kicsiny római provinciában éltek. Ezzel szemben a története az egész világot bejárta, először a szóbeszéd és a pletyka szárnyán, később pergamenre írt szövegek, festmények és szobrok, majd végül sikerfilmek és internetes mémek révén. Emberek milliárdjai nemcsak hallották Jézus történetét, de hinni is kezdtek benne, és ezzel létrejött a világ egyik legnagyobb és legbefolyásosabb hálózata.

Az olyan történeteket, mint Jézusé, tekinthetjük a létező biológiai kötelékek egyfajta kiterjesztésének. A család az ember által ismert legerősebb kötelék. A történetekben használatos egyik módszer az idegenek közötti bizalom kiépítésére az, hogy családtagként képzeltetik el velük egymást. A Jézus-történet valamennyi ember számára szülőfiguraként mutatja be Jézust, arra biztatva ezzel keresztények százmillióit, hogy testvérekként tekintsenek egymásra, egyszersmind megteremtve a közös családi emlékek halmazát is. Bár a legtöbb keresztény nem volt jelen az utolsó vacsorán, annyiszor hallották már a történetét, és annyi ábrázolást láttak róla, hogy élénkebben „emlékeznek” rá, mint a legtöbb családi vacsorára, amin pedig részt vettek.

Érdekes módon Jézus utolsó vacsorája a zsidó szédervacsora volt, amelyet az evangélium szerint megosztott a tanítványaival, mielőtt keresztre feszítették volna. A zsidó hagyomány szerint a széder célja mesterséges emlékek létrehozása és újraélése. Minden évben zsidó családok ülnek össze széder estéjén, és megemlékeznek „az ő kivonulásukról” Egyiptomból. Nemcsak hogy el kell mondaniuk annak történetét, ahogyan Jákob utódai megmenekültek az egyiptomi rabszolgaságból, de emlékezniük kell rá, hogy ők személyesen mennyit szenvedtek az egyiptomiak kezétől, ők személyesen látták kettéválni a tengert, és ők személyesen megkapták a Tízparancsolatot Jahvétól a Szináj-hegyen.

A zsidó hagyomány itt nagyon egyértelműen fogalmaz. A széder szertartásának szövege, a hágádá kifejezetten előírja, hogy „Minden korban és időben úgy kell tekintenie a zsidó embernek, mintha ő maga saját személyében szabadult volna ki Egyiptomból” (Gréda József fordítása). Ha valaki ellene veti, hogy ez csupán fikció, és ő soha életében nem szabadult ki Egyiptomból, a zsidó bölcseknek erre is van válaszuk. Azt állítják, hogy Jahve valamennyi zsidó lelkét megteremtette már jóval a születésük előtt, és ezek a lelkek is jelen voltak a Szináj hegyénél.[57] Ahogy Salvador Litvak, egy zsidó influenszer magyarázta online követőinek 2018-ban: „Ti és én is ott voltunk. […] Amikor teljesítjük azt a kötelességünket, hogy úgy tekintjük, mintha a saját személyünkben szabadultunk volna ki Egyiptomból, az nem egy metafora. Nem elképzeljük a kivonulást, hanem visszaemlékszünk rá.”[58]

Így aztán a zsidó naptár legfontosabb ünnepén minden évben zsidók milliói mutatják ki, hogy emlékeznek egy olyan eseményre, amelynek nem voltak tanúi, és amely minden valószínűség szerint meg sem történt. Számos modern kutatás kimutatta, hogy ha elégszer mondunk el valakinek egy hamis emléket, az végül valódi emlékként fogja elfogadni azt.[59] Ha két zsidó először találkozik, akkor is érzik, hogy egyazon család tagjai, együtt voltak rabszolgák Egyiptomban, és együtt voltak a Szináj hegyénél is. Ez az erős kötelék századokon és kontinenseken át tartotta össze a zsidó hálózatot.

Interszubjektív entitások

A széder története úgy épít nagy hálózatokat, hogy a létező biológiai kötelékeket jóval azok biológiai határain túlra nyújtja. Milliók képzeletbeli családját teremti meg. A történetek azonban ennél forradalmibb módon is tudnak hálózatokat építeni. A DNS-hez hasonlóan képesek új entitásokat létrehozni. Sőt, képesek a valóság egy egészen új szintjét megteremteni. Amennyire tudjuk, a történetek megjelenése előtt a valóságnak két szintje létezett. A történetek hozzáadtak ezekhez egy harmadikat.

A valóság két, már a történetmesélés előtt is létezett szintje az objektív és a szubjektív valóság. Az objektív valóság olyan dolgokból áll, mint például a kövek, hegyek vagy aszteroidák: olyanokból, amelyek attól függetlenül léteznek, hogy mi tudunk-e róluk, vagy sem. A Föld felé száguldó aszteroida például akkor is létezik, ha senki sem tudja, hogy ott van. Ezenkívül létezik még egy szubjektív valóság: ez olyasmikből áll, mint a fájdalom, az öröm, a szeretet, azaz olyan dolgokból, amelyek nem a külvilágban, hanem bennünk vannak. A szubjektív dolgok annyiban léteznek, amennyiben észleljük őket. A nem érzett fájdalom oximoron.

Egyes történetek azonban képesek megalkotni a valóság egy harmadik szintjét is: az interszubjektív valóságot. Míg az olyan szubjektív dolgok, mint a fájdalom, csupán egyetlen elmében léteznek, addig az interszubjektív dolgok, mint a törvények, istenek, nemzetek, vállalatok vagy pénznemek nagyszámú elme nexusában. Pontosabban az emberek által egymásnak mesélt történetekben. Az az információ, amit az emberek egymással interszubjektív dolgokról cserélnek, semmi olyat nem reprezentál, ami az információcsere előtt létezett; ezeket a dolgokat maga az információcsere hozza létre.

Ha azt mondom valakinek, hogy fáj valamim, azzal nem hozok létre fájdalmat. És ha már nem beszélek róla többet, attól a fájdalom nem múlik el. Hasonlóképpen, ha azt mondom, hogy láttam egy aszteroidát, azzal nem teremtem meg azt. Az aszteroida létezik, akár beszél róla valaki, akár nem. De amikor sok ember mesél egymásnak történeteket törvényekről, istenekről vagy devizákról, azzal meg is teremtik őket. Ha pedig már nem beszélnek róluk többé, akkor megszűnnek. Az interszubjektív dolgok az információcserében léteznek.