JANE HARPER

ASZÁLY

GABO

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Jane Harper: The Dry

Pan Macmillan, Australia Pty Ltd, 2016

Fordította: Roboz Gábor

Könyvterv: Malum Stúdió | Szabó Vince

Copyright © Jane Harper, 2016

Hungarian translation © Roboz Gábor, 2017

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2017

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus verzió v1.0

ISBN 978-963-406-537-1

Kiadja a GABO Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Szüleimnek, Mike-nak és Helennek,
akik mindig felolvastak nekem

Prológus

A farm látott már halált korábban is, és a fémeslegyek nem voltak válogatósak. Számukra alig akadt különbség dög és hulla között.

Az aszály arra a nyárra rendesen elkényeztette őket. Miután a kiewarrai farmerek a nyeszlett jószágaikra emelték a puskájukat, rárajzottak a már nem pislogó szemekre és a még ragacsos sebekre. Ha nincs eső, nincs táplálék sem. És ha nincs táplálék, nehéz döntéseket kell meghozni, miközben a kisváros napról napra jobban megpörkölődik a szikrázóan kék égbolt alatt.

– Majd lesz – mondogatták a farmerek, ahogy a hónapok lassan egy második évvé álltak össze. A mondatot egymásnak mantraként, önmagukban imaként ismételgették.

A melbourne-i meteorológusok nem értettek egyet velük. Tetőtől talpig öltönyben éreztek együtt légkondicionált stúdióikban, és majdnem minden este hatkor megemlékeztek róluk egy félmondattal. Ebben az évszázadban még nem voltak ilyen súlyos időjárási körülmények, szólt a hivatalos álláspont. Nevet is adtak neki, bár a helyes kiejtés kérdését nem sikerült tisztázni. El Niño.

Mindenesetre legalább a legyek örülhettek. Bár az aznapi adag rendhagyó volt, a szokásosnál kisebb, a hús meg valahogy puhább. Nem mintha számított volna. A lényeges részek ugyanolyanok voltak. Az üveges szemek. A nedvedző sebek.

A tisztáson heverő holttest volt a legfrissebb. Egy kicsivel tovább tartott, mire felfedezték a farmházban lévő két másikat is, hiába lengett úgy a bejárati ajtó, mintha hívogatná őket. Akik beljebb merészkedtek, az előszobában oszladozó ajándékon túlra, azokat újabb várta a hálószobában. Ez kisebb volt, de kevésbé lepte el a konkurencia.

Az elsőként érkező legyek elégedetten rajzottak a hőségben, míg a vér fekete tócsákba gyűlt a csempén és a szőnyegen. Odakint csontkeményen lógtak a ruhák a szárítókötélen. A házhoz vezető kőösvényen egy magára hagyott roller hevert. A farm egy kilométeres körzetében mindössze egyetlen emberi szív vert.

Úgyhogy senki sem reagált, amikor a ház mélyén sírva fakadt a baba.

Első fejezet

Még azok is tudták, akik nem tülekedtek a templom ajtajában karácsonyról karácsonyra, hogy ezúttal több gyászoló lesz, mint szabad hely. A bejáratnál már formálódott is a fekete és szürke ruhák torlasza, miközben Aaron Falk lassított a kocsijával, sűrű porfelhőt és töredezett száraz faleveleket kavarva.

A helyiek elszántak voltak, de nagyon igyekeztek nem annak tűnni, jobb pozícióért furakodtak, míg a benti csődület kiszivárgott az ajtón. Az út túloldalán a sajtó képviselői ólálkodtak.

Falk egy szintén jobb napokat is látott pickup mellé parkolta le a szedánját, és leállította a motort. A légkondi zörögve elhallgatott, és a kocsi belső tere egyből elkezdett melegedni. A férfi rászánt néhány másodpercet, hogy végignézzen a tömegen, pedig nem igazán ért rá. Nagy nehezen idevonszolta magát egészen Melbourne-ből, az ötórás utat több mint hatórásra nyújtotta. Miután elégedetten konstatálta, hogy senki sem tűnik ismerősnek, kiszállt az autóból.

A késő délutáni hőség takaróként csavarodott rá. Kirántotta a hátsó ajtót, hogy benyúljon a kabátjáért, és közben lehorzsolta a kezét. Rövid habozás után a kalapját is kivette az ülésről. Széles karimájú volt, merev barna vászon, nem illett a gyászruhájához. De Falk bőre az év felében szinte halványkék volt, akár a sovány tej, szeplői rákos elváltozásnak tűntek, úgyhogy kész volt megkockáztatni, hogy a divat terén ilyen szarvashibát vét.

A születésétől fogva sápadt férfi rövidre vágott világosszőke hajával és láthatatlan szemöldökével gyakran érezte élete harminchat éve alatt, hogy az ausztrál napsütés mintha mondani szeretne neki valamit. Az üzenetre könnyebb volt legyinteni Melbourne terebélyes árnyékai között, mint Kiewarrában, ahol az árnyék ritkán látott vendég.

Vetett egy pillantást a városból kifelé vezető útra, majd az órájára nézett. Temetés és virrasztás: egy este, és már itt sincs. Tizennyolc óra, számolta ki. Nem több. Ezt az eszébe vésve nagy elánnal elindult a tömeg felé, egyik kezét a kalapján tartva, mert észrevette, hogy egy hirtelen érkező forró szellő meglebegteti a szoknyaszegélyeket.

A templom beltere kisebb volt, mint amire emlékezett. Idegenektől közrefogva hagyta magát beljebb sodródni a gyülekezet szívébe. Amikor észrevett egy szabad helyet a fal mellett, gyorsan elfoglalta – beállt egy farmer mellé, akinek pamut inge csak úgy feszült a hasán. A férfi biccentett neki, majd tovább meredt maga elé. Falk látta, hogy az ing könyökrészénél gyűrődések vannak, a fickó nemrég még feltűrt ujjal hordhatta.

Levette a kalapját, és diszkréten legyezni kezdte magát. Nem bírta megállni, körbenézett. Az elsőre ismeretlennek tűnő arcok éles fókuszba kerültek, mire néhány szarkaláb, őszes haj és felszedett kiló láttán indokolatlan meglepettség telepedett rá.

Egy idős férfi két sorral mögötte elkapta a tekintetét, bólintott, és mindketten szomorkás mosollyal jelezték, hogy felismerik a másikat. Hogy is hívják a fickót? Próbált visszaemlékezni, de képtelen volt koncentrálni. Régen tanár volt, ez biztos. Szinte látta is lelki szemei előtt, amint egy táblánál állva igyekszik játékosan életet lehelni a földrajzba vagy a famegmunkálásba egy rakás unott kamasznak, de az emlék folyton elillant.

A fickó biccentett a mellette lévő ülés felé, mintha azt mondaná, szívesen csinál helyet, de Falk udvariasan megrázta a fejét, és inkább újra előrenézett. A bájcsevejt még a jobb napokon is kerülte, és ez a mai vitathatatlanul fényévekre volt a jobbaktól.

Úristen, milyen kicsi az a középső koporsó, gondolta. Attól, hogy a két felnőtt méretű közé tették, csak még rosszabb lett. Már ha ez egyáltalán lehetséges. Koponyájukra lapított hajú kisfiúk mutogattak rá: Apu, nézd! Az a doboz olyan focilabda színű. Azok a srácok, akik már elég idősek voltak, hogy tudják, mi van benne, elborzadt csendben bámulták, iskolai egyenruhájukban fészkelődtek, próbáltak egy kicsit közelebb húzódni az anyjukhoz.

A három koporsóra egy négytagú család meredt egy kinagyított fényképről. Kimerevített mosolyuk túlméretezett volt és pixeles. Falk felismerte a fotót a híradóból. Sokat használták.

A koporsók alatt az elhunytak nevét helyi virágokból rakták ki. Luke. Karen. Billy.

Meredten nézte Luke fényképét. Sűrű fekete hajába itt-ott ősz szálak vegyültek, de még így is szívósabbnak látszott, mint a legtöbb férfi a harmincöt rosszabbik oldalán. Arca idősebbnek tűnt, mint amilyenre Falk emlékezett, bár igaz, hogy közel öt éve látta utoljára. Magabiztos vigyora változatlan volt, ahogy valamelyest intelligens tekintete is. Még mindig ugyanolyan, gondolta Falk. A három koporsó ellentmondott.

– Iszonyatos tragédia. – A Falk oldalán álló fickó a semmiből szólalt meg. Karját keresztbe tette, öklét szorosan a hónalja alá dugta.

– Az – mondta Falk.

– Jól ismerte őket?

– Nem igazán. Csak Luke-ot, a… – Egy kába pillanatig nem tudta, milyen szóval illesse a legnagyobb koporsóban heverő férfit. Csak bulvárlapok elkoptatott leírásai jutottak eszébe. – Az apát – mondta végül. – Fiatal korunkban barátok voltunk.

– Aha. Tudom, kicsoda Luke Hadler.

– Szerintem most már mindenki tudja.

– De maga még most is errefelé lakik, nem? – A farmer kicsit arrébb helyezkedett méretes testével, hogy rendesen is megnézhesse magának Falkot.

– Nem. Már rég nem.

– Értem. De olyan, mintha már láttam volna. – A fickó összeráncolta a homlokát, próbálta elhelyezni Falkot. – Mondja csak, maga nem egy olyan szaros tévériporter?

– Nem, rendőr vagyok. Melbourne-ben.

– Nem mondja. Hát, akkor ideje lenne rászállniuk arra a rohadt kormányra, amiért hagyta, hogy idáig fajuljanak a dolgok. – A férfi biccentett Luke és a másik két koporsóban heverő felesége és hatéves fia felé. – Száz éve nem volt ilyen rossz idő. Mi próbáljuk élelemmel ellátni az országot, ők meg arról pofáznak, hogy csökkentik a segélyeket. Bizonyos értelemben nem is igazán hibáztathatjuk ezt a szerencsétlen hülyét. Egy kiba… – Észbe kapott, és körbenézett a templomban. – Egy nagy botrány az egész.

Falk nem szólt semmit, csak mindketten elmerengtek Canberra hozzá nem értésén. A Hadlerék haláláért potenciálisan felelős kormányt már jó ideje pocskondiázták a helyi lapok.

– Szóval, akkor ennek is utánajárnak? – kérdezte a farmer, és a koporsók felé biccentett.

– Én csak barátként jöttem. Nem tudom, egyáltalán van-e minek utánajárni.

Csak annyit tudott, amennyit a híradóban hallott, mint mindenki más. A hivatalos álláspont szerint nem merült fel kérdés. A puska, a gyilkos fegyver Luke tulajdona volt. Ugyanezt találták meg később a szája maradékába dugva.

– Na igen, megértem – mondta a farmer. – Csak azt hittem, mivel a barátja, meg minden.

– Egyébként sem olyan rendőr vagyok. Szövetségi. Én a pénzügyi információs egységnél dolgozom.

– Nekem ez semmit se mond.

– A lényeg, hogy a pénzt üldözöm. Ha egy több nullára végződő összegnél nem stimmel valami, én járok utána. Pénzmosás, sikkasztás, ilyenek.

A férfi mondott valamit, de Falk nem hallotta. Tekintete a koporsókról az elöl ülő gyászolókra vándorolt. Az első padsort a családnak tartották fent. Hogy beülhessenek a barátaik és szomszédaik elé, akik bámulhatták a tarkójukat, és hálálkodhattak az Úrnak, amiért nem ők hevernek ott.

Falk húsz éve nem látta, de egyből felismerte Luke apját. Gerry Hadler arca szürke volt, a szeme mintha belesüppedt volna a fejébe. Kötelességtudóan ült az első sorban, de a fejét hátrafordította. Nem foglalkozott a mellette zokogó feleségével, sem a három fakoporsóval, benne a fia, menye és unokája földi maradványaival. Ehelyett egyenesen Falkra meredt.

Valahol hátul egy pár hangból álló dallam szólalt meg a hangszórókból. A temetés elkezdődött. Gerry alig észrevehetően biccentett, mire Falk öntudatlanul a zsebébe dugta a kezét. Megtapogatta a levelet, amely két napja kötött ki az íróasztalán. Gerry Hadlertől érkezett, három, kemény kézzel írt mondat volt rajta:

Luke hazudott. Te is hazudtál. Gyere el a temetésre.

Falk fordította előbb félre a fejét.

Nehéz volt nézni a fényképeket. A templom előterében felállított vásznon peregtek megállíthatatlan montázsban. Luke ünnepel valamit alig tízéves focistaként, a kislány Karen egy pónilóval ugrat át egy kerítésen. Volt valami groteszk azokban a kimerevített mosolyokban, és Falknak feltűnt, hogy nem ő az egyetlen, aki kerüli Luke tekintetét.

Újabb fotó következett, és Falk meglepetésére ezúttal magára ismert, tizenegy éves énje nézett vissza rá egy homályos képről. Luke-kal álltak egymás mellett, csupasz mellkassal és tátott szájjal, valamilyen kis halat mutogattak egy horgászzsinóron. Boldognak tűntek. Falk megpróbált visszaemlékezni, mikor készülhetett a kép, de nem sikerült felidézni.

A vetítés folytatódott. Fényképek Luke-ról, aztán Karenről. Mindketten úgy mosolyogtak, mintha soha nem hagynák abba, aztán megint Falk jött. Ezúttal úgy érezte, mintha összezsugorodna a tüdeje. Az egybegyűlteken végigsöprő morajból tudta, hogy ezzel nem csak ő van így.

A fotón kamaszként állt Luke mellett, most már mindkettejüknek hosszú lába volt, és az arcukat pattanások pettyezték. Ezúttal is mosolyogtak, de már egy négyfős társaság tagjaiként. Luke egy babaszőke kamaszlány karcsú derekát karolta át, Falk óvatosan tartotta a kezét egy hosszú fekete hajú, sötét szemű lány válla fölött.

Nem tudta elhinni, hogy ezt a fényképet is megmutatják. Hangsúlyosan Gerry Hadlerre nézett, aki feszülő állkapoccsal meredt maga elé. Érezte, hogy a mellette ülő farmer változtat a testtartásán, és jó fél lépéssel arrébb araszol. Most esett le neki, gondolta Falk.

Kényszerítette magát, hogy nézzen vissza a fényképre. A négyesre. A mellette álló lányra. Addig nézte a szemét, amíg teljesen el nem halványult. Emlékezett, mikor készült a fotó. Egy délután, egy hosszú nyár végéhez közeledve. Jó nap volt. Ez volt az egyik utolsó fénykép négyükről. Két hónappal később a fekete hajú lány meghalt.

Luke hazudott. Te is hazudtál.

Egy teljes percig meredt a padlóra. Mire újra felemelte a fejét, az idő tovább haladt, Luke és Karen már karótnyelten mosolyogtak az esküvőjükön. Falkot is meghívták. Próbálta felidézni, milyen ürüggyel maradt távol. Szinte biztos, hogy a munkájára hivatkozott.

Lassan megérkeztek az első képek Billyről. Az első néhányon vörös arcú kisbaba volt, aztán sűrű hajú totyogós. Egy kicsit már ekkor is az apjára ütött. Rövidnadrágban állt a karácsonyfa mellett. A család valamilyen szörnytriónak öltözött, mosolyuktól mindegyikük arcfestéke felrepedt. Ugrás néhány évvel előre: az idősebb Karen újabb csecsemőt dajkál a mellén.

Charlotte. A szerencsés. Az ő nevét nem rakták ki virágokból. Mintha érzékelte volna, hogy ő van soron, a tizenhárom hónapos baba felsírt az első sorban, nagymamája ölében. Barb Hadler egyik kezével még jobban szorította a mellkasához, miközben idegesen rázkódott a feszültségtől. Másik kezével egy zsebkendőt tartott az arcához.

Falk nem értett a babákhoz, nem tudta, Charlotte felismerte-e az anyját a képeken. Talán csak az zavarta, hogy neki is részt kell vennie egy temetésen, pedig ő nagyon is él. Majd megszokja, gondolta Falk. Nincs túl sok választása. Egy „egyedüli túlélő” címkével felcseperedő gyerek nem sok helyre bújhat.

A zene lassan végleg elhalkult, az utolsó fotók már kínos csendben peregtek a vásznon. Amikor valaki felkapcsolta a lámpát, mintha mindenki megkönnyebbült volna. Miközben egy túlsúlyos lelkész felvonszolta magát a két lépcsőn a pulpitusra, Falk megint azokat a szörnyű koporsókat bámulta. A fekete hajú lányra gondolt, és a hazugságra, amelyet húsz évvel ezelőtt agyaltak ki, miközben félelem és kamaszhormonok lüktettek az ereiben.

Luke hazudott. Te is hazudtál.

Milyen rövid volt az út attól a döntéstől eddig a pillanatig? A kérdés úgy égette, akár egy seb.

Egy idősebb nő a tömegben elfordította a fejét az elöl ülőkről, és Falkra nézett. Nem ismerte, a nő azonban udvarias biccentéssel beazonosította. Falk félrenézett. Amikor visszafordult, a nő még mindig rá meredt. Hirtelen összehúzta a szemöldökét, és a mellette álló öregasszony felé fordult. Falknak nem kellett tudnia szájról olvasni, így is értette, mit suttog.

A Falk fiú visszatért.

A másik nő is ránézett, majd egyből elkapta a tekintetét. Apró biccentéssel megerősítette barátnője gyanúját. Odahajolt a másik oldalán álló nőhöz. Falk mellkasára kellemetlen súly nehezedett. Az órájára nézett. Tizenhét óra. Aztán továbbáll. Megint. Hála istennek.

Második fejezet

– Aaron Falk, eszedbe ne jusson elmenni.

Falk az autójánál állt, küzdve a késztetéssel, hogy bepattanjon és elhajtson. A gyászolók nagy része már megkezdte rövid menetelését a virrasztáshoz. A hang hallatán megfordult, és nem tudta megállni, hogy elmosolyodjon.

– Gretchen – mondta, amikor a nő magához húzta, és homloka a vállának nyomódott. A nő szőke haján pihentette az állát, és egy hosszú percig csak előre-hátra ringatózva álltak.

– Úristen, úgy örülök neked. – Az inge eltompította Gretchen hangját.

– Hogy vagy? – kérdezte, amikor a nő hátrébb lépett. Gretchen Schoner vállat vont, és levette olcsó napszemüvegét. Így láthatóvá vált véreres szeme.

– Nem túl jól. Igazából rosszul. Te?

– Ugyanúgy.

– Az biztos, hogy ugyanúgy nézel ki. – Gretchen összehozott egy remegős mosolyt. – Látom, még mindig az albínó kinézeteden dolgozol.

– Te sem sokat változtál.

A nő halkan felhorkant, de a mosolya megerősödött.

– Húsz év alatt? Menj már.

Falk nem egyszerűen bókolt, Gretchen tényleg könnyen felismerhető volt a négyfős társaságukról készült fényképről, amelyet az iménti szertartáson látott.

A derék, amelyet Luke a fotón átkarolt, most egy kicsit szélesebb volt, és azt a babaszőke hajat talán megsegítette egy flakon festék, de a kék szempár és a magas homlok száz százalékig Gretchen volt. Nadrágja és felsője egy leheletnyit szűkebb volt, mint a hagyományos temetési viselet, és a nő kissé kényelmetlenül is mozgott benne. Falk arra gondolt, vajon kölcsönözte-e vagy csak ritkán hordta.

Gretchen ugyanilyen alapossággal mérte végig, és amikor a tekintetük találkozott, a nő elnevette magát. Ettől egyből fiatalabbnak tűnt.

– Gyere – mondta, és megszorította a felkarját. Tenyere hűvösnek érződött. – A virrasztás a művelődési házban van. Együtt letudjuk.

Miközben elindultak az úton, Gretchen odakiáltott egy kisfiúnak, aki egy bottal piszkált valamit, mire az felnézett, és vonakodva otthagyta, amit csinált. A nő kinyújtotta felé a kezét, de a fiú megrázta a fejét, és előttük menetelt tovább, a botját kardként lóbálva maga mellett.

– Ő a fiam, Lachie – mondta Gretchen, és Falkra sandított.

– Igen. Persze. – A férfinak eltartott egy pillanatig mire felfogta, hogy a lány, akit ismert, már anya. – Hallottam, hogy anya lettél.

– Kitől? Luke-tól?

– Gondolom. Bár jó rég mondhatta. Nyilván. Mennyi idős is?

– Csak öt, de gyakran már most ő a főkolompos.

Nézték, ahogy Lachie saját készítésű kardjával lesújt láthatatlan támadóira. Két szeme távol ült egymástól, göndör haja piszkosszőke volt, de éles vonásaiban Falk nem sokat látott Gretchenből. Erőlködnie kellett, hogy felidézze, Luke mondott-e bármit arról, hogy a nő kivel van együtt, vagy legalábbis ki a fiú apja. Semmi sem rémlett. Szerette azt gondolni, hogy erre azért emlékezett volna. Lenézett Gretchen bal kezére. Gyűrű sehol, bár ez manapság nem sokat jelent.

– És, hogy élsz? – kérdezte.

– Megvagyok. Lachie-vel azért nem mindig könnyű – mondta Gretchen halkabban. – Csak ketten vagyunk. De jó gyerek. Elvagyunk. Legalábbis egyelőre.

– A szüleidnek még mindig megvan a farmja?

A nő megrázta a fejét.

– Isten ments. Úgy nyolc éve nyugdíjba mentek, és eladták az egész hóbelevancot. Átköltöztek Sydney-be, és vettek egy kis lakást három utcára a nővéremtől és a gyerekeitől. – Vállat vont. – Azt mondják, szeretik. Városi élet, tudod, milyen. Apa elvileg pilatesezik.

Falk akaratlanul is elmosolyodott a képtől, hogy Mr. Schoner, a kétkezi munkás a lénye legbelső régióira fókuszál, és légzőgyakorlatokat végez.

– Nem merült fel benned, hogy utánuk menj?

Gretchen reszelősen felnevetett, és az utat szegélyező kiszáradt fákra mutatott.

– És ezt hagyjam itt? Á! Túl régóta élek már itt, a véremben van. Tudod, milyen… – Elharapta a mondatot, és félrenézett. – Vagy lehet, hogy nem. Bocs.

Falk csak legyintett.

– És mostanában mit csinálsz?

– Művelem a földet, mi mást. Legalábbis próbálkozom. Pár éve megvettem Kellermanék tanyáját. A birkákkal együtt.

– Komolyan? – Falk meglepődött, Kellermanék farmja keresett birtok volt. Legalábbis fiatalabb korában annak számított.

– Hát te? – kérdezte a nő. – Azt hallottam, rendőrnek álltál.

– Igen. A szövetségieknél dolgozom. – Egy darabig csendben sétáltak. A fák felől érkező, túlságosan is eleven madárdal pont olyan volt, amilyenre Falk emlékezett. Messze előttük a gyászolók csoportjai mintha foltok lettek volna a poros úton.

– Milyen mostanában itt élni? – kérdezte Falk.

– Iszonyú. – A szó mondatvégi pont volt. Gretchen egy ex-dohányos idegességével érintette meg az ajkát. – Bár isten tudja, korábban is elég rossz volt. Mindenki fél a pénzhiány és az aszály miatt. Aztán történt ez a dolog Luke-kal és a családjával. Szörnyű, Aaron, tényleg szörnyű. Érezni is a levegőben. Úgy járkálunk, mint a zombik. Nem tudjuk, mit mondjunk, mit csináljunk. Csak figyeljük egymást, várjuk, ki kattan be legközelebb.

– Jézusom.

– Ja. El sem tudod képzelni.

– Luke-kal még mindig olyan jóban voltál? – kérdezte Falk.

Gretchen habozott, ajka vonallá préselődött.

– Nem. Már évek óta nem. Nem olyan volt a kapcsolatunk, mint amikor még négyen voltunk.

Falknak eszébe jutott az a fénykép. Luke, Gretchen és ő. Meg Ellie Deacon a hosszú fekete hajával. Annyira közel álltak egymáshoz. Kamaszosan közel, amikor az ember azt hiszi, hogy a barátai a lelki társai, és a kötelékeik megbonthatatlanok.

Luke hazudott. Te is hazudtál.

– Te nyilván tartottad vele a kapcsolatot, ugye? – kérdezte Gretchen.

– Csak ritkán beszéltünk. – Ez legalább igaz volt. – Amikor Melbourne-ben járt, és úgy jött ki a lépés, ittunk egy sört. – Szünetet tartott. – De igazából már évek óta nem láttam. Mindenkinek egyre sűrűbb lett az élete. Neki ott volt a család, én meg sokat dolgozom.

– Semmi baj, nem kell mentegetőznöd. Mindannyiunknak bűntudata van.

Megérkeztek, a művelődési ház magasodott föléjük. Falk lecövekelt a lépcsőn, és Gretchen belé karolt.

– Gyere, nem lesz gond. A legtöbben valószínűleg úgysem emlékeznek rád.

– De sokan igen. Különösen az után a fotó után.

Gretchen elfintorodott.

– Na ja, azon én is ledöbbentem. De figyelj, az embereknek bőven elég dolog miatt kell aggódniuk, nem fognak veled foglalkozni. Csak kerüld a feltűnést. Majd hátul megyünk ki.

Meg sem várva a válaszát, egyik kezével megragadta Falk ingujját, a másikkal a fiába karolt, és a tömegen átfurakodva bekísérte őket. A levegő fullasztó volt. A művelődési ház légkondija nagyon igyekezett, de vesztes harcot vívott, túl sok gyászoló tömörült be a napsütéstől védett épületbe. Komor arccal álldogáltak, műanyag poharakkal és csokis sütis tányérokkal egyensúlyoztak.

Gretchen utat tört maguknak a francia ajtóig, ahol a kollektív klausztrofóbia a menekülni vágyókat a rozoga játszótérre űzte. A kerítésnél találtak egy árnyékos helyet, aztán Lachie elszaladt, hogy szerencsét próbáljon a tűzforró fémcsúszdán.

– Nem kell itt álldogálnod velem, ha ez bemocskolja a jó híredet – mondta Falk, és megdöntötte egy kicsit a kalapját, hogy jobban beárnyékolja az arcát.

– Hagyd már abba. Az megy nekem magamtól is.

Falk körülnézett a játszótéren, és kiszúrt egy idős párt, akik mintha régen az apja barátai lettek volna. Egy fiatal rendőrrel beszélgettek, aki tetőtől talpig egyenruhában verejtékezett a tűző napon, miközben udvariasan bólogatott, a homloka vakítón csillogott.

– Te figyelj – szólalt meg Falk. – Az nem Barberis helyettese?

Gretchen követte a tekintetét.

– De. Hallottál Barberisről?

– Persze. Szomorú veszteség. Emlékszel, hogyan heccelt minket mindig a rémtörténeteivel, hogy mi lesz azokkal a gyerekekkel, akik a szerszámokkal szórakoznak?

– Aha. Az a szívroham már húsz éve érett neki.

– Akkor is nagy kár – mondta Falk, és így is gondolta. – Szóval, ki az új fiú?

– Raco őrmester, és ha úgy tűnik, mintha hirtelen került volna a mélyvízbe, az nem véletlen.

– Nem elég jó? Én úgy látom, elég profin kezeli a tömeget.

– Igazából fogalmam sincs. Kábé öt perce kezdett el dolgozni, amikor ez az egész történt.

– Húzós, ha az első öt percedben ilyesmivel találkozol.

Gretchen válaszát rövidre zárta a francia ajtónál támadt mozgás. A tömeg tisztelettudóan kettévált, amikor Barb és Gerry Hadler megjelent, a napsütéstől hunyorogva. Szorosan kézen fogva sétáltak át a gyászolók csoportján. Néhány szó, egy-egy ölelés, bátor biccentés, azzal mentek tovább.

– Mikor beszéltél velük utoljára? – suttogta Gretchen.

– A múlt hetet leszámítva húsz éve.

Falk várt.

Gerry még a játszótér túloldalán volt, amikor észrevette őket. Kivonta magát egy kerekded nő öleléséből, és otthagyta a levegőt átkarolva.

Gyere el a temetésre.

Falk engedelmeskedett. Most pedig figyelte, ahogy Luke apja feléjük közelít.

Gretchen megelőzte Falkot, egy öleléssel fogadva a férfit. Gerry tekintete a válla fölött találkozott Falkéval, pupillája tágra nyílt és csillogott. Falk elgondolkodott, hogy talán valamilyen gyógyszerrel vészeli át ezt a napot. Amikor a nő elengedte, Gerry kinyújtotta a kezét, és forró tenyerével szorosan megmarkolta Falkét.

– Tehát el tudtál jönni – mondta semleges hangon, miközben Gretchen tétlenül álldogált mellettük.

– Igen – mondta Falk. – Megkaptam a leveled.

Gerry mélyen a szemébe nézett.

– Na igen. Hát, gondoltam, fontos, hogy itt legyél. Luke miatt. És nem voltam benne biztos, hogy el tudsz jönni. – Az utolsó mondat súlyosan függött a levegőben.

– Ez természetes, Gerry – bólintott Falk. – Fontos, hogy itt legyek.

Gerry kételye nem volt megalapozatlan. Falk egy héttel korábban a melbourne-i íróasztalánál ült, és üres tekintettel bámulta Luke fotóját egy újságban, amikor megszólalt a telefon. Gerry megosztotta vele a temetés részleteit, azon az akadozó hangján, amit Falk már húsz éve nem hallott. – Ott találkozunk – mondta, nem kérdezte. Falk elfordította a fejét Luke pixeles tekintetétől, és mormogott valamit, hogy a munka miatt nem tudja biztosra mondani. Valójában még nem jutott dűlőre a döntéssel. Két nappal később megérkezett a levél. Gerry rögtön az után adhatta fel, hogy lerakta a telefont.

Te is hazudtál. Gyere el a temetésre.

Falk aznap nem aludt jól.

Most mindketten feszengve néztek Gretchenre. A nő homlokráncolva figyelte, ahogy a fia nem messze tőlük bizonytalanul csimpaszkodik a mászókába.

– Ma este a városban maradsz – mondta Gerry. Ezúttal sem kérdezte. – A kocsma fölött vettem ki egy szobát.

A mászóka felől jajveszékelés hallatszott, mire Gretchen ingerülten fújt egyet.

– A rohadt életbe, tudtam, hogy ez lesz. Elnézést – azzal elsietett.

Gerry a könyökénél fogva megragadta Falkot, és elvezette a gyászolóktól. Remegett a keze.

– Beszélnünk kell, még mielőtt visszajön.

Falk nyugodt, kiszámított mozdulattal kiszabadította a karját, végig tudatában annak, hogy nincsenek egyedül. Nem tudhatta, ki van ott, ki figyeli.

– Az istenit neki, Gerry, mit akarsz tőlem? – Olyan testtartást erőltetett magára, amiről remélte, hogy higgadtnak tűnik. – Ha ez valami zsarolás akar lenni, most mondom, hogy esélyed sincs.

– Mi? Jézusom, Aaron, dehogyis. Semmi ilyesmi. – Gerry őszintén meglepettnek tűnt. – Ha bajt akartam volna keverni, már évekkel ezelőtt megtettem volna, nem? Örültem, hogy annyiban hagyhatom a dolgot. Szívem szerint most is békén hagynám. De nem lehet, ugye? Így, hogy Karen és Billy meghalt. A fiú még hét éves se volt. – Gerry hangja megtört. – Nézd, sajnálom a levelet, de el kellett érnem, hogy ide gyere. Tudnom kell.

– Mit?

Gerry szeme szinte feketének tűnt az éles napsütésben.

– Hogy Luke ölt-e már korábban.

Falk hallgatott. Nem kérdezett rá, Gerry mire célzott.

– Tudod… – Gerry elharapta a mondatot, amikor egy fontoskodó nő odabillegett hozzá, hogy tájékoztassa, a lelkész beszélni szeretne vele. Most rögtön, ha lehet.

– Jézusom, milyen egy rohadt káosz van itt! – csattant fel a férfi, mire a nő megköszörülte a torkát, és átrendezte az arckifejezését, hogy egy mártír türelme tükröződjön rajta. Gerry visszafordult Falk felé. – Most jobb lesz, ha megyek. Majd jelentkezem. – Kezet rázott vele, és a szükségesnél egy pillanattal tovább szorította a kezét.

Falk biccentett. Megértette. Gerry görnyedtnek és kicsinek tűnt, ahogy követte a nőt. Gretchen, aki időközben megnyugtatta a fiát, visszatalált hozzá. Egymás mellett állva figyelték, ahogy Gerry távozik.

– Pocsékul néz ki – jegyezte meg a nő halkan. – Hallottam, hogy tegnap üvöltözött egy sort Craig Hornbyval a közértben. Valami olyasmivel vádolta, hogy túl lazán kezeli a helyzetet. Ez elég valószínűtlen, Craig vagy ötven éve a barátja.

Falk el nem tudta képzelni, hogy bárki, pláne nem a sztoikus Craig Hornby lazán kezeli azt a három koporsót.

– Luke tényleg semmivel sem figyelmeztetett, hogy ez lesz? – Falk nem tudta magában tartani a kérdést.

– Például mivel? – Egy légy szállt Gretchen szájára, mire a nő türelmetlenül elhessegette. – Mondjuk pisztolyt lóbálva rohangált az utcán, hogy mindjárt lelövi a családtagjait?

– Jézusom, Gretch, csak úgy kérdeztem. Arra gondoltam, hogy nem volt-e lehangolt, vagy ilyesmi.

– Bocs. Csak ez a hőség. Ettől minden rosszabb. – A nő pár másodpercig hallgatott. – Figyelj, nem igazán találsz Kiewarrában senkit, akinél még ne szakadt volna el majdnem a cérna. Komolyan mondom, nekem úgy tűnt, Luke csak annyira van kikészülve, mint bármelyikünk. Annyira legalábbis nem lehetett, hogy bárkinek feltűnjön.

Gretchen zordan meredt a távolba.

– De persze nehéz biztosra mondani – folytatta rövid szünet után. – Mindenki olyan dühös. Nem is konkrétan Luke miatt. Még akik a legjobban fújnak rá, talán azok sem azért utálják, amit csinált. Fura, de olyan, mintha féltékenyek lennének.

– Mire?

– Szerintem arra, hogy Luke megtette, amit ők félnek megtenni. Mert ő most már legalább kijutott, nem? Mi, a többiek itt maradtunk megrohadni, neki viszont már nem kell aggódnia a termények, az elmaradt kifizetések vagy a következő esőzés miatt.

– Azért ez nagyon elkeseredett megoldás. Magaddal vinni a családodat. Karen családja egyébként hogy viseli?

– Úgy tudom, neki nincs is igazán családja. Találkoztál vele valaha?

Falk megrázta a fejét.

– Egyke gyerek. A szülei még kamaszkorában haltak meg. A bácsikájával költözött ide, de pár éve ő is elhunyt. Gyakorlatilag minden szempontból Hadler volt.

– Barátok voltatok?

– Nem igazán. Azt…

A francia ajtón túlról kihallatszott, hogy valaki egy villával megkocogtat egy boros poharat. A tömeg lassan elcsendesedett, és mindenki arrafelé fordult, ahol Gerry és Barb Hadler kéz a kézben állt. Az emberek gyűrűje ellenére nagyon magányosnak tűntek.

Már csak ketten vannak, döbbent rá Falk. Egyszer, rövid ideig nekik is volt lányuk. Halva született, amikor Luke három éves volt. Ha próbálkoztak is ezután, nem jártak sikerrel. Ehelyett minden energiájukat életerős fiukba fektették.

Barb megköszörülte a torkát, tekintete ide-oda cikázott a tömegen.

– Mindannyiótoknak meg akartuk köszönni, hogy eljöttetek. Luke jó ember volt.

A szavak túl gyorsan és hangosan érkeztek, és a nő összeszorította a száját, mintha többet nem akarna kiengedni. A csend addig nyúlt, amíg kínos nem lett, aztán egy kicsit még tovább. Gerry némán bámult maga elé a földre. Barb végül kinyitotta a száját, és vett egy nagy levegőt.

– Karen és Billy pedig gyönyörű volt. Ami történt… – nyelt egyet – …borzalmas. De remélem, előbb-utóbb képesek lesztek majd úgy emlékezni Luke-ra, ahogy kell. Arra, hogy milyen volt korábban. Sokatok barátja volt, jó szomszéd, és keményen dolgozott. És szerette a családját.

– Aha, amíg le nem mészárolta őket.

A tömeg végéből érkező megjegyzés halk volt, de nem csak Falk kapta fel a fejét. A tekintetek kereszttüzébe egy tohonya férfi került, aki láthatóan rosszul viselte negyvenes évei közepét. Húsos bicepsze, amelyet inkább alkotott zsír, mint izom, nekifeszült a pólójának, ahogy karba tette a kezét. Arca pirospozsgás volt, ápolatlan szakállal és egy született agresszor kihívó tekintetével. Szemmel vert mindenkit, aki méltatlankodva felé fordult, hogy aztán inkább máshová nézzen. Barb és Gerry mintha meg sem hallotta volna. A kegyelem apró jelei, gondolta Falk.

– Ki ez a nagypofájú? – suttogta Gretchennek, aki meglepetten nézett rá.

– Nem ismered fel? Grant Dow.

– Hülyéskedsz. – Falk érezte, hogy a nyakán égnek merednek a szőrszálak, és elfordította a fejét. Ő egy huszonöt éves srácra emlékezett, akinek az izmai feszesek voltak, akár egy szögesdrót. Ez a fickó úgy nézett ki, mint aki két kemény évtizeden van túl. – Nagyon másnak tűnik.

– Még mindig egy címeres faszfej. Ne aggódj. Nem hiszem, hogy észrevett. Arról már tudnál.

Falk bólintott, de a fejét nem fordította vissza. Barb sírva fakadt, amit a tömeg úgy vett, hogy vége a beszédnek, és az emberek vagy felé kezdtek áramlani, vagy másmerre, attól függően, milyen viszonyt ápoltak vele. Falk és Gretchen maradt a helyén. Gretchen fia odaszaladt az anyjához, és a nadrágjába temette a fejét. A nő kis erőlködéssel felemelte csípőmagasságba, hogy a fiú feje a vállán pihenhessen, miközben ásítozik.

– Azt hiszem, ideje hazavinni – mondta. – Mikor indulsz vissza Melbourne-be?

Falk az órájára nézett. Tizenöt óra.

– Holnap.

Gretchen bólintott, és a szemébe nézett. Aztán közel hajolt hozzá, szabad kezével átkarolta, és magához húzta. Falk érezte a napsugarak forróságát a hátán és a nő testének melegét a mellkasán.

– Jó volt újra látni, Aaron. – Gretchen kék szeme végigpásztázta az arcát, mintha az emlékezetébe akarná vésni a vonásait, és kissé szomorkásan elmosolyodott. – Talán húsz év múlva megint találkozunk.

Falk addig nézte, hogy távolodik, amíg el nem tűnt a szeme elől.

Harmadik fejezet

Falk az ágy szélén ült, és közömbösen meredt egy közepes méretű vadászpókra a falon. A kora esti levegő csak lassan hűlt, ahogy a nap fokozatosan lenyugodott. Miután lezuhanyozott, rövidnadrágra váltott, bár nedves lábszárát irritálta az olcsó pamut ágynemű. A zuhanyrózsa melletti kis órára akasztott táblán szigorú üzenet tájékoztatta, hogy a mosakodást három perc alatt rendezze le. Kettő után már bűntudatot érzett.

A földszinti kocsma alapzaja feldübörgött a padlón keresztül, egy időnként megszólaló tompa hang ismerősen csengett. Egész kicsit kíváncsi volt, ki lehet odalent, de nem vágyott rá, hogy csatlakozzon a vendégekhez. Az alapzajt egy leejtett pohár csörrenése törte meg. Ezt rövid ideig csend követte, majd gúnyos nevetés kórusa. A vadászpók megmozdította az egyik lábát.

Amikor az éjjeliszekrényen lévő telefon éles hangon megszólalt, Falk összerezzent. De csak a hang miatt, egyébként nem lepődött meg. Úgy érezte, már órák óta erre várt.

– Halló?

– Aaron Falk? Valaki keres. – A csapos hangja mély volt, enyhe skót akcentussal. Falk felidézte a termetes férfit, aki két órával ezelőtt a szobakulcsért cserébe felírta a bankkártyája adatait, bármilyen megjegyzés nélkül.

Korábban nem találkozott vele, és biztos volt benne, hogy egy ilyen arcra emlékezett volna: a férfi a negyvenes évei végén járt, széles válla volt, és sűrű, narancsvörös szakálla. Úgy tippelt, anno egy hátizsákkal érkezett ide, aztán itt ragadt. Arca Falk nevének hallatán szikrányi felismerést sem tükrözött, csak egy egészen kis hitetlenkedést, hogy valaki nem ivás céljából érkezett a kocsmába.

– Ki keres? – kérdezte Falk, bár sejtette.

– Kérdezd meg tőle te – felelte a csapos. – Ha üzenetközvetítést is szeretnél, valami rendesebb helyet kell keresned, barátom. Kapcsolom. – A vonal egy hosszú pillanatra elnémult, aztán Falk hallotta, hogy valaki nehezen veszi a levegőt.

– Aaron, ott vagy? Itt Gerry. – Luke apja kimerültnek hangzott.

– Gerry. Beszélnünk kell.

– Igen. Gyere ide a házunkhoz. Barb is szeretne veled beszélni. – A férfi megadta a címet.  Hosszú szünet következett, aztán egy nehéz sóhaj. – És hallgass ide, Aaron. Barb nem tud a levélről. Semmit sem tud az egészről. Ez maradjon is így, jó?

Falk a férfi instrukcióit követve végighajtott néhány sötétbe burkolózott vidéki úton, és húsz perccel később ráfordult egy rövid, kövezett felhajtóra. A tornácon lévő lámpa narancsos ragyogásba vonta a vihardeszkás házat. Falk lassított, majd megállt, amikor a szúnyoghálós ajtó nyikorogva kinyílt, felfedve Barb Hadler zömök sziluettjét. Egy pillanattal később a férje jelent meg mögötte, magasabb alakja hosszú árnyékot vetett a felhajtóra. Miközben Falk felsétált a tornác lépcsőjén, észrevette, hogy még mindig a temetésen viselt ruhájuk van rajtuk. Mostanra meggyűrődött.

– Aaron. Istenem, ezer éve. Köszönöm, hogy eljöttél. Fáradj be – suttogta Barb, és szabad kezét Falk felé nyújtotta. A másikkal a kis Charlotte-ot szorította a mellkasához, és lendületesen ringatta. – Ne haragudj a baba miatt, csak nagyon nyugtalan. Nem akar elaludni.

Falk úgy látta, Charlotte alszik, mint a bunda.

– Barb. – Áthajolt a csecsemő fölött, hogy megölelje a nőt. – De jó látni. – Barb egy hosszú pillanatig magához szorította kövérkés kezével, amitől egy egészen kicsit felengedett. Érezte a nő hajlakkjának édeskés, virágos illatát. Akkor is ugyanezt a márkát használta, amikor még Mrs. Hadlerként gondolt rá. Miután felbontották az ölelést, rendesen is meg tudta nézni magának Charlotte-ot. Vöröslött az arca, láthatóan kényelmetlenül érezte magát nagyanyja blúzához nyomódva. Homlokán apró ránc jelent meg, és Falk hirtelen rádöbbent, hogy ez kísértetiesen emlékezteti az apjára.

Aztán beléptek a világos előszobába, ahol Barb végigmérte, miközben szeme fehérje rózsaszínre váltott. Felemelte a kezét, és meleg ujjbegyeivel megérintette az arcát.

– Nézzenek oda. Alig változtál. – Falk indokolatlan bűntudatot érzett. Tudta, hogy a nő odaképzeli mellé fia kamasz verzióját. Barb szipogott, és egy zsebkendővel megtörölte az arcát, amitől néhány fehér foszlány a blúzára hullott. Nem törődött vele, ehelyett szomorúan mosolyogva jelzett Falknak, hogy kövesse. Végigkísérte egy folyosón, amelyet bekeretezett családi fényképek szegélyeztek, de ezeket mindketten látványosan figyelmen kívül hagyták. Gerry követte őket.

– Szép házatok van, Barb – jegyezte meg Falk udvariasan. A nő mindig is idegesítően büszke volt az otthonára, de ahogy a férfi most körbenézett, itt-ott rendetlenségre utaló nyomokat látott. Egy oldalsó asztalon mosatlan bögrék zsúfolódtak össze, a szemetes már bőven megtelt, és halmokban álltak a bontatlan levelek. A csendélet gyászról és zavartságról árulkodott.

– Köszönöm. Valami kicsi és kezelhető helyet kerestünk, miután… – Egy pillanatig tétovázott, és nyelt egyet. – Miután eladtuk a farmot Luke-nak.

Egy rendezett kis kertre néző teraszra léptek ki. Talpuk alatt recsegtek a fapadló deszkái, az éjszaka valamennyit elnyelt a nappal hőségéből. A pázsitot lelkiismeretesen nyírt, de látványosan halott rózsabokrok vették körül.

– Próbáltam életben tartani őket az újrahasznosított vízzel – magyarázta Barb, amikor észrevette, mit néz Falk. – De végül a hőség nyert. – Fonott székkel kínálta a férfit. – Láttunk a híradóban, nem tudom, Gerry említette-e. Pár hónapja. Azokról a cégekről volt szó, amik meglopják a befektetőiket. Ellopják az aranytojásaikat.

– A Pemberley-ügy – emlékezett vissza Falk. – Az csúnya volt.

– Azt mondták, nagyon jó munkát végeztél, Aaron. A tévében és az újságokban is. Visszaszerezted a pénzüket.

– Részben. A másik fele már rég eltűnt.

– Hát, akkor is azt mondták, hogy jó munkát végeztél. – Barb megpaskolta a férfi lábát. – Apád büszke lett volna rád.

Falk egy pillanatra elhallgatott.

– Köszönöm – mondta aztán.

– Nagyon sajnáltuk, hogy elhunyt. A rák igazi szemétláda.

– Igen. – Vastagbél, hat éve. Nem volt könnyű halál.

Az ajtófélfának támaszkodó Gerry most először szólalt meg azóta, hogy Falk megérkezett.

– Próbáltam kapcsolatban maradni vele, miután elmentetek. – Könnyed hangszínével nem sikerült lepleznie a mondatából kiérezhető védekezést. – Írtam neki, párszor hívtam is. De soha nem viszonozta. Végül fel kellett adnom.

– Semmi gond – mondta Falk. – Tényleg nem kereste senkivel a kapcsolatot Kiewarrából.

Nagyon finoman fogalmazva. De mindhárman úgy tettek, mintha nem akadnának fenn rajta.

– Innál valamit? – Anélkül, hogy megvárta volna a választ, Gerry bement a házba, és egy perccel később három pohár whiskyvel jött ki. Falk meghökkenve vette át a sajátját. Soha nem látta még Gerryt erősebbet inni egy világos sörnél. Mire a kezébe került a pohár, a jégkocka már olvadozott.

– Egészség. – Gerry hátrahajtotta a fejét, és ivott egy nagy kortyot. Falk várta, hogy felszisszen, de hiába. Udvariasságból kortyolt egyet, aztán letette a poharat. Barb undorodva nézte a sajátját.

– Gerry, nem lenne szabad ilyesmit innod a baba mellett – mondta.

– Az isten áldjon meg, mit érdekli a gyereket! Rohadt mélyen alszik. – Egy pillanatra szörnyű csend telepedett rájuk. Valahol a tintafekete kertben éjszakai rovarok percegtek, hangjuk akár a fehér zaj. Falk megköszörülte a torkát.

– Hogy bírod, Barb?

A nő lenézett, és megcirógatta Charlotte arcát. Megrázta a fejét, amitől egy könnycsepp hullott a baba arcára.

– Nyilvánvaló… – kezdte, de egy pillanatra elakadt. – Nyilvánvaló, hogy nem Luke tette. Soha nem tett volna ilyet. Ezt te is tudod. Magával sem. És különösen nem a gyönyörű családjával.

Falk Gerryre pillantott, aki még mindig az ajtófélfánál állt, és félig üres poharára meredt.

Barb folytatta: – Pár nappal a történtek előtt beszéltem Luke-kal. Teljesen jól volt. Tényleg, olyan volt, mint bármikor máskor.

Falknak semmi sem jutott eszébe, úgyhogy csak bólintott. Barb ezt bátorításnak vette.

– Te érted, te nagyon jól ismerted. De a többi itteni ember nem. Ők elhiszik, amit mondanak nekik.

Falk még időben kapcsolt, és nem jegyezte meg, hogy öt éve nem látta Luke-ot. Mindketten Gerryre pillantottak, aki továbbra is az italát méricskélte. Nem számíthattak rá, hogy belefolyik a beszélgetésbe.

– Ezért reméltük… – Barb reménykedve nézett vissza Falkra – …reméltem, hogy segítesz.

Falk rámeredt.

– Pontosan miben, Barb?

– Hát, megtudni, mi történt. Tisztázni Luke nevét. Karen és Billy miatt. És Charlotte miatt.

A nő elkezdte ringatni a babát, simogatta a hátát, és csitító hangokat hallatott. Charlotte még mindig nem moccant meg.

– Barb. – Falk előredőlt a székén, és kezét a nő szabad kezére helyezte. Nyirkos volt, és mintha lázasan forró lett volna. – Nagyon sajnálom, ami történt. Részvétem mindannyiótoknak. Luke régen olyan volt nekem, mint egy báty, te is tudod. De nem én vagyok a legalkalmasabb erre a feladatra. Ha kétségeid vannak, a rendőrséghez kellene fordulnod.

– De mi hozzád fordulunk. – A nő elvette a kezét. – Te vagy a rendőrség.

– Arra a rendőrségre gondoltam, aminek megvan minden szükséges eszköze, hogy kezeljen egy ilyen ügyet. Én már nem tudok részt venni ilyesmiben. Tudod jól. Pénzügyi dolgokkal foglalkozom. Számlákkal, kifizetésekkel.

– Pontosan – bólintott Barb.

Gerry halkan köhögött egyet.

– Barb szerint pénzügyi problémák is szerepet játszhattak a dologban. – Érzelemmentes hangot próbált megütni, nagyon nem sikerült.

– Persze hogy ezt gondolom! – csattant fel a nő. – Neked ez miért olyan elképzelhetetlen? Luke volt az élő példája, hogy valakinek égeti a kezét a pénz. Ha volt egy dollárja, kettőt költött el, hogy biztosan eltűnjön.

Tényleg így lett volna? – tűnődött Falk. Soha nem olyannak ismerte Luke-ot, aki gyorsan meg akart volna szabadulni a pénzétől.

Barb ekkor felé fordult.

– Nézd, tíz évig azt hittem, jól tettük, hogy Luke-nak adtuk el a farmot. De két hete más se jár a fejemben, mint hogy olyan terhet raktunk rá, ami túl nagy volt neki. Ilyen aszálynál bármi megtörténhet. Mindenki kétségbeesett. Lehet, hogy Luke kölcsönkért valakitől. Lehet, hogy rossz embereknek tartozott, és nem tudta kifizetni. Lehet, hogy valaki be akarta rajta hajtani a tartozást.

Megnyúlt a csend. Falknak eszébe jutott, hogy egy pohár whiskyt szorongat, és ivott egy tisztességes kortyot. Meleg volt.

– Barb – mondta aztán. – Lehet, hogy nem így tűnik, de hidd el, a rendőrök tényleg minden lehetőségnek utána fognak nézni.

– Baromira nem fognak – reccsent rá a nő. – Nem is akarták tudni, mi történt. Áthajtottak ide Clyde-ból, egyszer ránéztek a helyszínre, és azt mondták: „Na, még egy farmer, akinek elborult az agya”, és ennyivel el is volt intézve az egész. Kész, passz. Láttam rajtuk, mire gondolnak. Nincs itt semmi, csak mezők meg birkák. Az embernek eleve féleszűnek kell lennie, ha itt akar élni. Láttam az arcukon.

– Clyde-ból küldtek ide egy csapatot? – kérdezte Falk kissé meglepetten. Clyde a legközelebbi nagyváros, dugig felszerelt őrssel. – Nem az a helyi fickó kezelte az ügyet? Hogy is hívják?

– Raco őrmester. Nem. Ő még csak egy hete van itt, vagy valahogy így. Ide küldtek valakit.

– De azért mondtad ennek a Racónak, hogy kétségeid vannak?

A nő dacos tekintete is elég lett volna válasznak.

– Neked mondjuk.

Gerry lecsapta a poharát a teraszra, mire mindketten összerezzentek.

– Na jó, szerintem mindenki elmondta, amit akart. Hosszú napunk volt. Most hagyjuk egy kicsit Aaront, hadd gondolja végig a dolgokat. Majd meglátjuk, ő mit hámoz ki ebből. Gyere, kikísérlek.

Barb már nyitotta a száját, mintha ellenvetése lett volna, de elég volt egy pillantást vetnie Gerryre, hogy becsukja. Lefektette Charlotte-ot egy üres székbe, és nyirkos ölelésbe vonta Falkot.

– Csak gondold át. Kérlek. – Lehelete forró volt a férfi fülében. Érződött rajta az alkohol szaga. Visszaült, és újra felvette a babát. Durván ringatni kezdte, mire Charlotte kinyitotta a szemét, és sértődötten felsírt. A nő most először mosolyodott el, amikor félresimította a haját, és megpaskolta a hátát. Miközben Falk követte Gerryt a folyosón, hallotta, hogy dallam nélkül énekel a babának.

Luke apja egyenesen az autóig kísérte.

– Barb szalmaszálakba kapaszkodik – mondta. – A fejébe vette, hogy ez az egész valami mitikus behajtó műve. Marhaság. Luke nem bánt hülyén a pénzzel. Kínlódott vele, persze, mint mindannyian. És néha vállalt kockázatot, de akkor is értelmes volt. Soha nem keveredett volna ilyesmibe. Egyébként meg Karen végezte a farm teljes könyvelését. Szólt volna. Mondta volna, ha annyira nagy a baj.

– Akkor te mit gondolsz?

– Szerintem… szerintem Luke nagy nyomás alatt volt. És bármennyire is fáj… komolyan mondom, belehalok a tudatba… szerintem az történt, aminek látszik. Csak azt akarom tudni, én is hibás vagyok-e.

Falk nekidőlt az autójának. Majd’ szétesett a feje.

– Mióta tudod? – kérdezte.

– Hogy Luke hazudott, amikor segített neked azzal az alibivel? Mindig is tudtam. Vagyis mennyi ideje, huszonegynéhány éve? Aznap, amikor történt, láttam Luke-ot egyedül biciklizni. A közelében sem volt annak a helynek, ahol állítólag voltatok. Tudtam, hogy nem lehettetek együtt. – Egy pillanatra elhallgatott. – Ezt még senkinek sem mondtam el.

– Nem én öltem meg Ellie Deacont.

A sötétben rejtőző kabócák ciripelni kezdtek.

Gerry bólintott, és a lába elé meredt.

– Aaron, ha egy percig is ezt gondoltam volna, nem maradok csendben. Szerinted miért nem mondtam semmit? Tönkretette volna az életed. A gyanú évekig követett volna. Azt hiszed, felvettek volna a rendőrséghez? És Luke-ra is ráhúzták volna a vizes lepedőt. Mindezt miért? A lány így is, úgy is meghalt. Nagy valószínűséggel megölte magát, és ismerek pár embert, akik ugyanígy gondolták. Nektek semmi közötök nem volt hozzá. – Gerry a csizmája hegyével a talajba bökött. – Legalábbis akkor így gondoltam.

– És most?

– Most? Jézusom. Már nem tudom, mit higgyek. Mindig is azt gondoltam, Luke azért hazudott, hogy megvédjen. De most itt a meggyilkolt menyem és az unokám, és a puskán a fiam ujjlenyomatai vannak. – Gerry megtörölte a kezével az arcát. – Szerettem Luke-ot – folytatta. – Kitartottam volna mellette az utolsó pillanatig. De Karent és Billyt is szerettem. És Charlotte-ot is. Azzal mentem volna a sírba, hogy a fiam képtelen lenne ilyesmire. De egy hang folyton azt suttogja a fejemben: Biztos ez? Biztos vagy benne? Úgyhogy téged kérdezlek. Itt és most. Luke azért alibizett neked, hogy megvédjen? Vagy azért hazudott, hogy magát védje?

– Soha semmi nem utalt arra, hogy Luke a felelős azért, ami Ellie-vel történt – mondta Falk óvatosan.

– Tényleg nem. Nem utolsósorban azért, mert alibit biztosítottatok egymásnak, igaz? Mindketten tudtuk, hogy Luke hazudik, és egyikünk sem szólt egy szót sem. A kérdésem tehát az, hogy a menyem és az unokám halála a te kezeden is szárad-e. – Gerry félredöntötte a fejét, az arckifejezése beleveszett az árnyékba. – Ezt érdemes lenne megkérdezned magadtól, mielőtt visszasietsz Melbourne-be. Mindketten elhallgattuk az igazságot. Ha én bűnös vagyok, akkor te is.

Visszafelé még hosszabbnak tűnt a vidéki út. Falk felkapcsolta a felső fényszóróit, amelyek fehér fénytölcsért vájtak a homályba. Úgy érezte, több kilométeren belül ő itt az egyedüli ember. Se előtte, se mögötte nem volt semmi.

Szinte már azelőtt érezte a visszataszító puffanást a kerekek alatt, hogy a szeme sarkából észrevette volna az útra kenődő csíkot. Egy nyúl. Az előbb még ott volt, aztán már nem. A férfi vadul kalapáló szívvel a fékbe taposott, de két tonnával és nyolcvan kilométer per órával elkésett. Már nem tehetett semmit. A becsapódás olyan volt, mintha mellkason vágták volna, és meglazított valamit a fejében. Egy évek óta nem látott emlék hirtelen a felszínre került.

A Luke kezében reszkető nyúl még csak egy bébi volt. A fiú körme befeketedett a kosztól. Ez gyakran megtörtént. A kiewarrai nyolcévesek számára nem sok szórakozási lehetőséget nyújtott egy hétvége. Éppen versenyt futottak a túl magasra nőtt fűben, bele a semmibe, amikor Luke megtorpant. Lehajolt a hosszú szálak között, és egy pillanattal később már a tenyerében tartotta a kisállatot. Aaron odarohant, hogy megnézze. Megsimogatták, és mondogatták egymásnak, hogy ne olyan erősen.

– Kedvel engem. Az enyém – mondta Luke. Miközben hazafelé mentek Luke-ék házába, végig azon vitatkoztak, hogyan nevezzék el.

A ház mellett kerestek neki egy kartondobozt, és fölé hajoltak, hogy megvizsgálják új háziállatukat. A nyúl egy kicsit reszketett, de nem igazán moccant meg. Félelme elfogadásnak álcázta magát.

Aaron beszaladt a házba, hogy keressen egy törölközőt, amivel kibélelhetik a dobozt. A vártnál tovább tartott, és amikor visszatért a napsütésbe, Luke mozdulatlan volt, egyik kezét a dobozban tartotta. Amikor Aaron közeledett, felkapta a fejét, és kirántotta a kezét. Aaron odasétált, nem igazán értette, mit lát, de azt érezte, hogy késleltetni akarja a pillanatot, amikor belenéz a dobozba.

– Meghalt – mondta Luke. A száját vonallá préselte össze. Nem nézett a szemébe.

– Hogyan?

– Nem tudom. Egyszerűen meghalt.

Aaron feltett még néhány kérdést, de egyikre sem kapott választ. A nyúl az oldalán hevert, látszólag sértetlen volt, de nem mozgott, a szeme fekete volt, és üres.

„Csak gondold át”, mondta Barb, mielőtt Falk távozott az otthonukból. Ehelyett, miközben azokon a hosszú utakon hajtott, autója kerekén a halott állat friss nyomával, nem tudott másra gondolni, mint Ellie Deaconre és négytagú brancsukra. És hogy vajon a lány sötét szeme is olyan üres volt-e, miután a víz teljesen feltöltötte a tüdejét.

Negyedik fejezet

A sárga rendőrségi szalag még mindig csíkokban lógott Luke Hadler farmházának ajtajáról. Többször is megcsillant rajta a reggeli napsütés, miközben Falk az épület előtti kiszáradt füvön leparkolt a rendőrautó mellé. A napkorong még odébb volt a zenitjétől, de a bőre már most bizsergett a rekkenő hőségtől. Kiszállás közben a fejébe nyomta a kalapját, és végignézett a házon. Nem volt szüksége útmutatásra. Gyerekkorában legalább annyi időt töltött itt, mint a saját otthonában.

Azóta, hogy Luke megvette a szüleitől, nem sokat változtatott rajta, gondolta, amikor becsöngetett. A csilingelés valahol mélyen visszhangzott, amitől olyan érzés fogta el, mintha visszautazott volna az időben. Annyira kellemetlenül biztos volt benne, hogy mindjárt egy nagyszájú kamaszsrác fog ajtót nyitni, hogy kis híján hátralépett.

De semmi sem mozdult. A függönyökkel eltakart ablakok bekötött szemekként meredtek a külvilágra.

Az éjszaka nagy részét ébren töltötte, az járt a fejében, amit Gerry mondott. Reggel felhívta, és megmondta neki, hogy pár napig a városban tud maradni. De csak vasárnapig. Csütörtök volt. Hétfő reggel várják a munkahelyén. Addig is, mondta, elugrik Luke-ék farmjához. És Barb kedvéért megnézi a könyvelést. Ez a legkevesebb, amit megtehet. Gerry hangján érződött, hogy egyetért. Szinte szó szerint ez a legkevesebb, amit megtehet.

Várt egy percig, aztán elindult, hogy megkerülje a házat. A kék égbolt határtalanul terpeszkedett a sárga mezők felett. A távolban drótkerítés tartotta vissza az árnyékba borult, elvadult növényzetet. Falknak most először tűnt fel, milyen elszigetelt ez a birtok. Gyerekkorában mindig annyira élettelinek tűnt. A saját otthona elvileg csak egy rövid bicikliútnyira volt, de láthatatlan maradt valahol a horizont felett. Ahogy körbenézett, csak egyetlen másik házat látott: egy jókora szürke épületet, amely egy messzi domb oldalába fészkelte be magát.

Ellie háza.

Arra gondolt, vajon a lány apja és unokatestvére még mindig ott él-e, és ösztönösen elfordította a fejét. Addig mászkált a kertben, amíg meg nem látta Greg Racót, a három közül a legnagyobb pajtában.

Az őrmester az épület sarkában turkált négykézláb egy rakás régi dobozban. Egy vöröshátú pók fényesen és mozdulatlanul trónolt a hálójában, és rá sem hederített a tőle két méterre zajló kotorászásra. Falk megzörgette a fém ajtót, mire Raco felé fordult. Arca csillogott a kosztól és az izzadságtól.