Translation entitled „Befejezetlen portré”

© 2005, The Rosalind Hicks Charitable Trust

All rights reserved

Unfinished Portrait

© 1934, The Rosalind Hicks Charitable Trust

All rights reserved

Agatha Christie,® and the Agatha Christie Signature® are registered trademarks of Agatha Christie Limited in the UK and elsewhere

All rights reserved

www.agathachristie.com

Fordította Szabó Mária

Borítóillusztráció © Irina Davydenko / Getty Images

Hungarian translation © Szabó Mária jogutóda, 2024

Magyar kiadás © Helikon Kiadó, Budapest, 2024

Minden jog fenntartva

ELŐSZÓ

Kedves Mary!

Azért küldöm el ezt Magának, mert nem tudom, mit kezdjek vele. Tulajdonképpen azt szeretném, ha napvilágot látna. Mindenki azt szeretné. Csak az igazi zseni raktározza el képeit a műtermében, és nem mutatja meg őket senkinek. De én nem vagyok zseni, csak Larraby, az ígéretes, fiatal portréfestő.

Maga tudhatja legjobban, kedvesem, milyen érzés, amikor az ember elszakad attól, amit oly nagy örömmel csinált, és jól csinálta, mert örömmel tette. Ezért vagyunk mi ketten jóbarátok. Az íráshoz viszont Maga ért – én nem. Ha elolvassa a kéziratot, látni fogja, hogy megfogadtam Barge tanácsát. Emlékszik? Azt mondta: „Próbálkozzon új műfajjal!” Ez is portré ugyan, de valószínűleg pokoli rossz, mert nem ismerem a műfajt. Ha maga is azt mondja, hogy rossz, elfogadom a véleményét, de ha azt gondolja, hogy megvan benne, ha csak csekély mértékben is, az a jelentékeny valami, ami mindkettőnk hite szerint minden művészet alapja, nos, akkor miért ne lenne kiadható? Jórészt az eredeti neveket használtam, de Maga megváltoztathatja őket. Bár kit zavarnának? Michaelt biztosan nem. Ami pedig Dermotot illeti, ő soha nem ismerne rá magára. Nem az a fajta. Különben is, mint Celia mondta: az ő története teljesen hétköznapi história. Bárkivel megtörténhet, és meg is történik. Engem nem is a történet érdekelt, hanem maga Celia. Igen, ő.

Tudja, legszívesebben lefestettem volna, de mert ez szóba sem jöhetett, más módon próbáltam megörökíteni. Ezáltal azonban számomra ismeretlen terepre léptem; a szavak, mondatok, vesszők és pontok nem az én műfajom. Észre fogja venni; hogy úgy mondjam: que ça se voit!1

Két szemszögből vettem szemügyre hősnőmet. Először a sajátoméból. Másodszor, ama huszonnégy óra sajátos körülményeiből adódóan egy-egy pillanatra bele tudtam bújni a bőrébe, és az ő szemével láthattam. A kettő nem mindig fedte egymást. Ez az, ami oly gyötrelmes és megragadó! Bárcsak Isten lehetnék, és tudhatnám az igazságot!

A regényíró az általa teremtett lények szempontjából lehet Isten. Hatalmában áll azt tenni velük, amit akar; legalábbis ezt képzeli.

Teremtményei azonban olykor meglepetést okoznak neki. Kíváncsi vagyok, vajon az igazi Istennel is előfordul-e ilyesmi.

Nos, kedvesem, abbahagyom a tűnődést. Tegye meg értem, amit tud.

Őszinte szeretettel:

J. L.

ELSŐ RÉSZ
A SZIGET

Van egy kicsiny, magányos,
félreeső sziget,
körülötte zúg a tengerár,
rajta pihen meg ezernyi,
délnek tartó madár.

Nagy útjukat félbeszakítva
csak egy éjt töltenek itt,
hajnalban mind tovaszállnak
keresve Dél tengereit.

Félreeső sziget vagyok,
köröttem zúg a tengerár.
Rajtam pihent meg egyszer
egy elfáradt madár.

I. EGY NŐ A PARKBAN

Ismerik azt az érzést, amikor az ember egészen biztosan tud valamit, csak sehogy sem képes megfogalmazni?

Ez az érzés kísért egész idő alatt, amíg a városba vezető kanyargós országutat róttam. Már akkor velem volt, amikor elindultam a kastély parkjának a tenger fölé nyúló kilátóhelyéről. Minden lépéssel erősebb lett és sürgetőbbé vált. Végül megálltam ott, ahol az egészen a partig érő, pálmákkal szegélyezett sétány kezdődik. Mert tudtam, hogy most vagy soha. Azt a homályos valamit, ami ott lapul az agyam leghátsó sarkában, elő kell húznom, szemügyre kell vennem, és szavakká kell formálnom, hogy legalább tudjam, micsoda. Most, különben késő lesz.

Azt tettem, amit máskor is, ha föl akartam idézni magamban valamit: sorra vettem a tényeket.

A gyalogutat a városból fölfelé. A hátamba tűző napot és a mindent belepő port. A kastélyt körülvevő parkot. A kék égre rajzolódó ciprusokat. A kilátóhelyhez vezető ösvényt s fönn a tenger felé forduló padot. Meglepetésemet és enyhe bosszúságomat amiatt, hogy egy nő elfoglalta a helyemet.

Egy pillanatig kínosan éreztem magam. A nő felém fordította a fejét, és rám nézett. Egy angol nő. Úgy éreztem, mondanom kell valamit. Olyasmit, amivel leplezhetem meghátrálásomat.

– Ugye milyen szép innen a kilátás?

Ezt mondtam. Ezt az ostoba, konvencionális mondatot. Amire ő pontosan azokkal a szavakkal és abban a hangnemben válaszolt, ahogy egy jól nevelt angol hölgy szokott:

– Csodálatos. És milyen szép napunk van!

– Csak elég hosszú az út a városból.

Egyetértően bólintott, mondván, csakugyan hosszú és poros az út.

Mindössze ennyi hangzott el. A szokásos semmitmondó, udvarias közhelyek két, külföldön összefutó angol szájából, akik még sosem találkoztak, és valószínűleg nem is fognak többé. Visszamentem a kastélyhoz, körüljártam, megcsodáltam a sárga virágaikat kibontó borbolyákat (ha ez a nevük), és elindultam vissza a városba.

Ennyi volt az egész – és valahogy mégsem csak ennyi. Mert ott motoszkált bennem az az érzés, hogy tudok valamit, csak nem tudom megfogalmazni, hogy mit.

A modorában volt valami? Nem, a modora teljesen normális volt. Úgy viselkedett, mint százból kilencvenkilenc nő viselkedik.

Kivéve azt, hogy – csakugyan! – nem nézett a kezemre. Ez az! De milyen furcsa most, hogy leírtam! Engem is meglep, ahogy most magam előtt látom. Tökéletes önellentmondás, ha létezik ilyesmi, mert bármilyen szabatosan igyekszem is fogalmazni, nem fejezi ki azt, amire gondolok.

Nem nézett a kezemre. Tudja, hozzászoktam, hogy a nők a kezemre néznek. Olyan fürgék és kíváncsiak! És olyan lágyszívűek. Megszoktam azt a kifejezést is, amely kiül az arcukra, és egyszerre áldom és átkozom érte őket. Együttérzést, diszkréciót és azt az elhatározást tükrözi, hogy úgy tesznek, mintha nem vették volna észre. Mégis megváltozik a viselkedésük: elnéző és tapintatos lesz.

Ez a nő azonban nem látta vagy nem vette észre.

Furcsa, de attól a pillanattól fogva, hogy hátat fordítottam neki, nem tudtam volna leírni a külsejét. Csak annyit mondhattam volna, hogy szőke és harmincvalahány éves. De ahogy lefelé mentem, a képe egyre jobban kirajzolódott. Mint a fényképlemezen, amelyet előhívok a sötét pincében. Legkorábbi emlékeim közé tartozik, ahogy apámmal a pincében előhívtuk a negatívokat.

Azt a borzongató örömöt sosem fogom elfelejteni. Ahogy az üres fehér lemezt mossa-mossa az előhívóoldat. Hirtelen megjelenik egy icipici pötty, és nőni, sötétedni kezd. Az az izgalom és bizonytalanság! Mert nem lehet kivenni, mi van rajta. Csak sötét és világos foltokat. Aztán hirtelen ráismerek: az ott egy faág, vagy egy arc, vagy egy szék támlája. Majd az egész kép kiemelkedik a semmiből, aztán annyira elsötétedik, hogy ismét eltűnik.

Így tudnám legjobban leírni azt, ami történt. Ahogy lefelé ballagtam, egyre tisztábban láttam magam előtt a nő arcát: szorosan a fejéhez simuló, formás kis fülét a lazúrkő fülbevalóval, szalmaszőke hajának lágy hullámait, melyek félig eltakarták a fülét. Egymástól távol ülő két szemét – azt a nagyon világoskék szempárt, a sűrű, sötétbarna szempillákat és a ceruzával meghosszabbított, csodálkozóan fölfelé ívelő szemöldököt. Kis, szögletes állát és meglehetősen kemény vonalú száját.

Ezek a vonások nem hirtelen bukkantak elő, hanem fokról fokra, pontosan úgy, ahogy az imént leírtam: úgy, mint az előhívott fényképlemezen.

Arra, ami ezután történt, nem tudok magyarázatot adni. Az előhívás sikerült, eljutottam addig a pontig, amikor a kép elkezd sötétedni.

De ez nem fénykép volt, hanem egy eleven emberi lény. Ezért az előhívás folyamata bennem folytatódott. A felületről hátulra, vagy ha úgy tetszik, belülre hatolt. A tudatalattimból a tudatomba.

Tudtam – csak azt nem tudtam, hogy mit tudok. Egészen addig, amíg be nem ugrott. Amíg föl nem bukkant a fehérségből. Egy kis pötty. Majd az egész kép.

Megfordultam, és majdnem futva indultam vissza a poros országúton. Elég jó kondícióban voltam, mégis úgy éreztem, nem haladok elég gyorsan. Berohantam a kastély parkjába, el a ciprusok mellett, föl az ösvényen.

A nő ugyanott ült, ahol hagytam.

Nem kaptam levegőt. Lihegve rogytam le mellé a padra.

– Figyeljen ide – ziháltam. – Nem tudom, ki maga. Semmit se tudok magáról. De ne tegye meg! Hallja? Ne tegye meg!

II. CSELEKEDNI KELL!

Azt hiszem, az volt a legfurcsább (de csak később, amikor újra átgondoltam), hogy meg sem próbálkozott a szokásos védekezéssel. Mert mondhatta volna, hogy: „Mi a csudára gondol?”, vagy: „Nem tudja, mit beszél!”, vagy elég lett volna egy fagyos tekintet is.

Persze az az igazság, hogy mindezen rég túl volt már. Teljesen kikészült. Abban a pillanatban bárki bármit mond, valószínűleg nem lepte volna meg.

Teljesen nyugodtnak és higgadtnak látszott, éppen ez volt olyan ijesztő. Egy hangulatot nem nehéz kezelni: többnyire magától elmúlik, s minél hevesebb, annál csöndesebb a visszahatása. De a nyugodt és higgadt elszántság egészen más, mert lassan érlelődik meg, és nem lehet félresöpörni.

Tűnődve nézett rám, de nem szólt semmit.

– Legalább azt mondja el, hogy miért!

Lehajtotta a fejét. Mint aki beismeri, hogy jogos a kérdés.

– Mert ez látszik a legjobbnak.

– Éppen ebben téved – mondtam. – Tökéletesen téved!

Heves szavaim egy csöppet sem rendítették meg.

– Sokat töprengtem rajta, és csakugyan ez látszik a legjobbnak. Könnyű, egyszerű és gyors, és senkinek sem okozok vele kellemetlenséget.

Ebből az utolsó mondatból arra következtettem, hogy – mint mondani szokás – „jó nevelésben részesült”, és tekintettel van másokra.

– De mi jön azután? – kérdeztem.

– Nem tudom. De ennyi kockázatot vállalnom kell.

– Hisz az „azutánban”?

– Sajnos, igen – felelte egy kis habozás után. – Az, hogy semmi se jöjjön, túlságosan jó ahhoz, hogy igaz legyen. Békésen elaludni és nem fölébredni. De szép volna! – Álmatagon behunyta a szemét.

– Milyen színű volt a tapéta a gyerekszobájában? – kérdeztem.

– Mályvarózsaszín íriszek… oszlopra tekeredő íriszek. – Összerezzent. – Honnan tudta, hogy erre gondoltam?

– Csak úgy eszembe jutott. És milyennek képzelte a mennyországot?

– Zöld legelők… dús, zöld legelők bárányokkal és pásztorral. Tudja, ahogy a zsoltárban áll.

– Ki mesélt róla?

– A dadám. – Enyhén elmosolyodott. – A jó pásztorról. Pedig még sosem láttam pásztort. De a közelünkben lévő mezőn két bárány legelészett. – Kis szünet után hozzátette: – Azóta beépítették.

Ha azt a mezőt nem építik be, gondoltam, talán nem lenne itt.

– Boldog gyerekkora volt? – kérdeztem fennhangon.

– Nagyon! Túlságosan boldog.

– Létezik ilyesmi?

– Szerintem létezik. Tudja, az embert nem készíti föl olyasmikre, amik később történnek vele. Nem is gondol arra, hogy megtörténhetnek.

– Tragikus élményei lehettek – vélekedtem. De megrázta a fejét:

– Nem. Nem igazán. Abban, ami velem történt, nincs semmi különös. A leghétköznapibb és legostobább história. Rengeteg nővel megesik. Nem mondhatom magam különösebben szerencsétlennek. Csak ostobának. Igen, ostobának. És az ostobák számára nincs hely a földön.

– Figyeljen ide! – mondtam. – Tudom, mit beszélek. Én is álltam ott, ahol most maga, és éreztem azt, amit maga érez: hogy nem érdemes élni. Ismerem azt a sötét kétségbeesést, amiből úgy tűnik, nincs kiút – de muszáj elmondanom, hogy ez elmúlik. A gyász nem tart örökké. Semmi sem tart örökké. Csak egyvalami van, ami megvigasztal és meggyógyít: az idő. Adjon esélyt az időnek!

Komolyan beszéltem, de mindjárt láttam, hogy hibát követtem el.

– Maga ezt nem érti – mondta színtelen hangon. – Tudom, mire gondol. De már tettem egy sikertelen kísérletet, és később örültem, hogy így történt. Ez most más.

– Mondja el!

– Tudja – kezdte vontatottan –, nem könnyű érthetően megfogalmazni. Harminckilenc éves vagyok és erős, egészséges. Kártyából megjósolták nekem, hogy legalább hetven évig fogok élni, és ez az, amivel nem tudok szembenézni. Még harminc hiábavaló, üres évvel.

– Nem lesz üres. Ebben téved. Majd kialakul valami, ami betölti.

Rám nézett.

– Éppen ettől félek – mondta elfúló hangon. – Ezzel képtelen vagyok szembenézni.

– Akkor gyáva.

– Igen – bólintott habozás nélkül. – Mindig gyáva voltam. Néha még csodálkoztam is, hogy mások nem veszik észre. Igen, félek, félek, félek!… Végül is – folytatta kis szünet után – érthető. Ha a tűzből kipattan egy szikra, és megégeti a kutyát, a kutya félni fog a tűztől. Sosem tudhatja, mikor sebzi meg egy újabb szikra. Ami tulajdonképpen az értelem jele. Aki buta, az a tűzhöz csak a barátságos meleget társítja, és mit sem tud arról, hogy meg is égetheti.

– Akkor maga a boldogság lehetőségétől fél. – Ahogy kimondtam, furcsán hangzott, mégis tudtam, hogy igaz. Hallottam egyet s mást az idegek és az elme működéséről. Legjobb barátaim közül hárman idegsokkot kaptak a háborúban. Tudom, milyen fizikailag megcsonkulni, és azt is tudom, hogy az embert lelkileg is meg lehet csonkítani. A seb begyógyulása után a sérülést nem lehet látni, de azért ott van. Mindig marad egy sajgó pont, egy sérülés, mely megrokkant, s amitől nem lehetsz többé kerek egész.

– Idővel minden elmúlik – mondtam neki, de olyan magabiztossággal, amit valójában nem éreztem magamban. A felszínes gyógyulás ugyanis nem lett volna jó. A seb mélyre hatolt.

– Képtelen vállalni a várakozás kockázatát. De helyette egy jóval nagyobbat vállal fel.

Kevésbé higgadtan, sőt árnyalatnyi türelmetlenséggel kapott rajta:

– Az más. Egészen más. Az ember akkor nem akar kockáztatni, ha tudja, mi lehet a következmény. Az ismeretlen kockázat viszont inkább izgató, kalandot ígérő. Végtére is a halál…

Most hangzott el először ez a szó.

Az asszony pedig, mintha csak most ébredt volna föl benne a természetes kíváncsiság, felém fordult:

– De maga honnan tudja?

– Nem állítom, hogy tudom – vallottam be. – De én is átmentem valami hasonlón.

– Értem.

Nem mutatott érdeklődést a tapasztalatom iránt, és azt hiszem, ez volt az a pillanat, amikor elhatároztam, hogy megpróbálok segíteni. Annyit kaptam már az ellenkezőjéből: a részvétből, a tapintatos gyöngédségből. Szükségem volt arra, hogy ez egyszer ne kapjak, hanem adjak.

Az asszony nem mutatott sem részvétet, sem gyöngédséget. Már mindet elpazarolta. Mint mondta, ostoba módon. Sokkal boldogtalanabb volt annál, mint hogy mások iránt érezzen szánalmat. Azt a kemény redőt az átélt szenvedés véste a szája köré. Gyors felfogású lévén egy pillanat alatt rájött, hogy velem is történhetett egy s más – ebben egyformák vagyunk. Szemernyi önsajnálat sem volt benne, s rám sem pazarolt effélét. Az ő szemében az én szerencsétlenségem egyszerűen abból következett, hogy történt velem valami, amit nem lehetett előre sejteni.

Voltaképpen gyermek maradt; ezt jól láttam abban a pillanatban. Az volt számára a valóságos világ, amellyel körülvette magát. Szándékosan tért vissza gyermeki világába, mert ott talált védelmet a világ kegyetlenségével szemben.

Ez a hozzáállás mérhetetlen izgalomba hozott. Ez hiányzott az elmúlt tíz évben! Úgy hatott rám, mint a harci riadó: cselekedj!

És cselekedtem. Nem hagytam magára. Úgy tapadtam rá, mint a pióca. Elég készségesen jött le velem a városba. Jó adag józan ész rejlett a fejében, és rájött, hogy a célja pillanatnyilag megvalósíthatatlan. Nem vetette el, csak elhalasztotta. Ezt anélkül is tudtam, hogy egy szóval is elárulta volna.

Nem bocsátkozom részletekbe; írásomat nem krónikának szánom. Fölösleges leírnom a sajátosan spanyol városkát vagy az estebédet, amelyet együtt költöttünk el a szállodája éttermében, vagy azt, hogy mi módon csempésztem át a bőröndömet az én szállodámból az övébe.

Csakis a lényeges dolgokra szorítkozom. Tudtam, hogy addig nem tágíthatok mellőle, amíg nem történik valami. Amíg valahogy meg nem törik, és nem adja meg magát.

Mondom, mellette maradtam. Szorosan mellette. Amikor föl akart menni a szobájába, azt mondtam neki:

– Tíz percet adok magának, aztán én is fölmegyek.

Többet nem mertem adni. A negyedik emeleten lakott, és ki tudja, hátha mégsem lesz tekintettel másokra – ami pedig hozzátartozott a neveltetéséhez –, és a szállodást hozza kellemetlen helyzetbe azzal, hogy a szirttető helyett az ablakból veti le magát.

Tehát utánamentem. Már ágyban volt. Szalmaszőke haját hátrafésülte az arcából. Nem hiszem, hogy bármi furcsát talált volna a helyzetben. Hogy mit gondoltak a szállodában, nem tudom. Ha észrevették, hogy este tízkor bementem a szobájába, és csak másnap reggel hétkor jöttem ki, gondolom, az egyetlen lehetséges következtetésre jutottak. De nem törődtem vele.

Azon voltam, hogy megmentsek egy életet; nem törődhettem holmi illendőséggel.

Tehát leültem az ágya szélére, és beszélgetni kezdtünk.

Egész éjszaka beszélgettünk.

Különös éjszaka volt, még sosem éltem át ilyet.

A legelején kezdtük: a gyerekszoba tapétájának mályvarózsaszín íriszeivel, a mezőn legelésző bárányokkal, a vasútállomásig nyúló völggyel, amely tele volt nárciszokkal.

Egy idő múlva már csak ő beszélt, én pedig megszűntem számára ember lenni. Úgy tekintett rám, mint egy eleven mikrofonra, amelybe belebeszélhet.

Úgy beszélt, ahogy csak önmagához vagy Istenhez beszél az ember: minden hévtől és szenvedélytől mentesen. Átadva magát az emlékezésnek, összefüggéstelenül ugorva egyik eseményről a másikra. Felépíteni egy életet – hidat verni a jelentős események közé.

Furcsa, ha az ember azon kezd el gondolkodni, hogy éppen miket választ ki az emlékezésre. Gondoljunk vissza saját gyerekkorunk bármelyik évére. Talán öt-hat eseményre emlékezünk. Lehet, hogy nem is voltak fontosak; miért éppen mégis őket őriztük meg abból a háromszázhatvanöt napból? Mert megmaradtak és elkísértek a későbbi években.

Azon az éjszakán keletkezett a már említett „belső képem” róla. Úgyhogy mondhatni, Isten szemszögéből írhatom le. Legalábbis erre törekszem.

Elmondott mindent, akár számított, akár nem. Nem próbált történetet csinálni belőlük.

Én viszont éppen ezt akartam! Úgy éreztem, fölfedeztem köztük bizonyos összefüggéseket, amiket ő nem vett észre.

Reggel hét óra volt, amikor otthagytam. Végre az oldalára fordult, és azonnal elaludt. Mint egy kisgyerek. Elmúlt a veszély. Mintha levették volna a válláról a terhet, és áttették volna az enyémre. Megmenekült.

Délelőtt kikísértem a hajóhoz.

Ekkor történt az, ami mintegy megtestesíti a szememben az egészet.

Talán tévedek. Talán csak egy egészen triviális közjáték volt.

De most nem írom le. Mindaddig nem írom le, amíg meg nem próbálkozom Isten szerepével. Vagy elvétem, vagy sikerül.

Megpróbáltam fölvinni a vászonra ebben a számomra még ismeretlen műfajban. Szavakkal. Egyiket a másikhoz fűzve.

Se ecsetek, se festékestubusok, semmi a régi, kedves eszközökből.

Négydimenziós portré lesz, mert a maga mesterségében, kedves Marym, nemcsak tér létezik, hanem idő is.

TARTALOM

Előszó

Első rész: A sziget

I. Egy nő a parkban

II. Cselekedni kell!

Második rész: Vászon

I. Otthon

II. Külföldön

III. A nagyi

IV. Halál

V. Anya és lánya

VI. Párizs

VII. A felnőtt nő

VIII. Jim és Peter

IX. Dermot

X. Házasság

XI. Anyaság

XII. Béke

XIII. Játszótársak

XIV. A borostyán

XV. Jólét

XVI. Veszteség

XVII. A katasztrófa

XVIII. Rettegés

Harmadik rész: A sziget

I. Kapituláció

II. Tűnődés

III. A szökés

IV. A kezdet

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Zelei Dávid

Szerkesztette Kárpáti Gábor Csaba

A szöveget gondozta Balázs Piroska

Borítóterv Váraljai Viktória

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

ISBN 978 963 620 440 2

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Advent Pro – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn – SIL Open Font License