Jeffrey Archer

A HOLTTESTEMEN ÁT

Jeffrey Archer

A holttestemen át

A mű eredeti címe

Over My Dead Body

Copyright © 2021 by Jeffrey Archer

Hungarian translation © Tóth Bálint Péter

© General Press Könyvkiadó, 2023

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

TÓTH BÁLINT PÉTER

ISBN 978 963 452 738 1

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő KISS-PÁLVÖLGYI LÍDIA

Borító nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Köszönetnyilvánítás

Hálával tartozom a következő személyeknek a felbecsülhetetlen segítségükért és tanácsaikért: Simon Bainbridge, Michael Benmore, Jonathan Caplan QC{1}, Kate Elton, Alison Prince és Johnny Van Haeften.

Külön köszönet illeti az alábbi személyeket:

Michelle Roycroft nyugalmazott őrmester

John Sutherland nyugalmazott főparancsnok

Jackie Malton nyugalmazott főfelügyelő

1. fejezet

– Ön nem nyomozó, uram?

William felnézett a fiatalemberre, aki nekiszegezte a kérdést.

– Nem. A Midland Bank shorehami fiókjában dolgozom.

– Ez esetben meg tudja mondani – folytatta a másik, akit szemmel láthatóan nem győzött meg a válasz –, mennyi volt a dollár fonthoz viszonyított árfolyama a ma reggeli nyitáskor?

William megpróbálta felidézni, mennyit is kapott, amikor átváltott száz fontot közvetlenül azelőtt, hogy megérkezett a hajóra előző este, azonban túl sokáig gondokozott.

– Egy dollárt és ötvennégy centet adtak egy fontért – közölte a fiatalember, még mielőtt William bármit is mondhatott volna. – Bocsásson meg, de miért nem hajlandó bevallani, hogy valójában nyomozó?

William letette az előtte lévő asztalra a könyvet, amelyet éppen olvasott, és alaposabban is szemügyre vette a szókimondó amerikait, aki mindenáron azt szerette volna, hogy ne nézzék gyereknek, pedig még nem is borotválkozott. Leginkább az öltözetén látszott az igyekezete.

– Tudsz titkot tartani?

– Természetesen – válaszolta a fiatalember, kissé sértett hangon.

– Akkor foglalj helyet! – mondta William a vele szemben lévő kényelmes székre mutatva. Megvárta, amíg a másik elhelyezkedik. – Épp nyaraláson vagyok, és megígértem a feleségemnek, hogy tíz napig titokban tartom, mi is az igazi foglalkozásom. Ha kiderül ugyanis, hogy nyomozó vagyok, rögvest elkezdenek kérdezgetni, és semmi sem lesz a pihenésből.

– De miért bankárnak akarta kiadni magát? – érdeklődött a fiatalember. – Van egy olyan érzésem, hogy azt sem tudja, mi a különbség a valuta és a deviza között.

– A feleségemmel alaposan átgondoltuk, mielőtt a bankár mellett döntöttünk volna. Mivel egy Shoreham nevű kisvárosban nőttem fel a hatvanas években, édesapám pedig személyesen ismerte a helyi bankfiók vezetőjét, úgy gondoltam, néhány napig el tudom hitetni másokkal, hogy bankárként dolgozom.

– Milyen egyéb foglalkozás került még szóba?

– Ingatlanügynök, autókereskedő és temetkezési vállalkozó, biztosak voltunk azonban benne, hogy mindegyik esetben számtalan kérdést szegeztek volna nekem.

A fiatalember elnevette magát.

– Te mit választottál volna? – kérdezte William, hogy ne érezze magát annyira feszélyezve.

– Bérgyilkos. Kizárt, hogy bárki is tovább kérdezősködött volna.

– Csakhogy azonnal tudtam volna, hogy nem mondasz igazat – felelte William, miközben legyintett. – Nincs olyan bérgyilkos, aki megkérdezte volna tőlem, nem vagyok-e véletlenül nyomozó, előre tudta volna ugyanis. Szóval mit csinálsz, amikor épp nem pénzért ölsz?

– A connecticuti Choate magániskola végzőse vagyok.

– És tudod már, mihez kezdesz, miután végeztél? Feltéve, hogy nem bérgyilkosnak akarsz állni.

– A Harvardon tervezek történelmet tanulni, azután pedig jogot szeretnék hallgatni.

– Hogy aztán egy jó nevű ügyvédi irodához csatlakozz, ahol rövid időn belül társtulajdonossá válnál.

– Nem, uram. Rendőrbíró szeretnék lenni. Miután egy évig dolgozom a Law Review szerkesztőségében, az FBI-hoz tervezek csatlakozni.

– Ahhoz képest, hogy milyen fiatal vagy, gondosan megtervezted a pályafutásod.

A megjegyzés hallatán a másik kissé sértődötten összeráncolta a homlokát, mire William gyorsan hozzátette:

– A te korodban ugyanígy gondolkoztam. Nyolcéves lehettem, amikor már tudtam, hogy a Scotland Yard nyomozója leszek.

– És mi tartott ilyen sokáig?

William mosolyogva végigmérte az értelmes fiatalembert, aki bizonyára tisztában volt a koravén szó jelentésével, annak ellenére, hogy aligha vonatkoztatta magára. Williamnek azonban eszébe jutott, hogy diákként valószínűleg ő maga is hasonló gonddal küzdött. Előrehajolt, és kezet nyújtott a másiknak.

– William Warwick főfelügyelő.

– James Buchanan – felelte a srác, és határozottan megrázta a másik kezét. – Szabad kérdeznem, hogyan jutott ilyen magasra, ha ugyanis a hatvanas években még iskolás volt, akkor most nem lehet több...

– Miből gondolod, hogy bekerülsz majd a Harvardra? – vágott közbe William. – Nem hiszem, hogy több lehetsz...

– Tizenhét éves vagyok – válaszolta James. – Évfolyamelső vagyok, a tanulmányi átlagom négy egész nyolc, és biztos vagyok benne, hogy jól fog sikerülni a felvételim. Jól gondolom, hogy végül bekerült a Scotland Yardra, főfelügyelő? – tette hozzá rövid szünet után.

– Igen – felelte William. Azt már megszokta, hogy egy vezető jogtanácsos faggassa, nem holmi középiskolás, mégis élvezte a beszélgetést. – Ha valóban ilyen értelmes vagy, miért nem tűnődtél még el azon, hogy ügyvédnek vagy politikusnak állj?

– Amerikában már így is túl sok az ügyvéd – közölte James, miközben megvonta a vállát –, és a többségük egyfolytában munka után kuncsorog.

– Na és a politika?

– Semmi kedvem másokkal jópofizni, és nem szívesen szolgáltatnám ki magam a választók hangulatingadozásainak, mint ahogy a véleményemet sem közvélemény-kutatásokhoz kívánom igazítani.

– Mert ha netán az FBI igazgatója lennél...

– A magam ura lennék, kizárólag az elnöknek tartoznék felelősséggel, és időnként még őt sem avatnám be mindenbe.

William jót derült a fiatalember magabiztos kijelentésén.

– És ön nem arra hivatott – szegezte Williamnek a kérdést James immár valamivel közvetlenebb hangon –, hogy a londoni rendőrség főparancsnoka legyen? – Látva William elbizonytalanodását, nyomban hozzátette: – Nyilván nem tartja kizártnak. Szabad kérdeznem még valamit? – folytatta, meg sem várva, mit mond a másik.

– Aligha fog bármi is megakadályozni.

– Mik a legfontosabb tulajdonságok ahhoz, hogy valakiből első osztályú nyomozó váljon?

William eltűnődött a kérdésen, majd így válaszolt:

– A természetes kíváncsiság, hogy azonnal észrevegye az illető, ha valami nincs rendben.

James elővett egy tollat a belső zsebéből, és jegyzetelni kezdett a nála lévő újságra.

– A megfelelő kérdéseket kell tudni feltenni a gyanúsítottaknak, a szemtanúknak és a munkatársaknak. Nem szabad feltételezésekbe bocsátkozni. És mindenekelőtt türelmesnek kell lenni. Ezért is válnak a nőkből jobb rendőrök. Végül minden érzékszervedet jól kell tudni használni: a látást, a hallást, a tapintást, a szaglást és az ízlelést.

– Nem egészen értem – szólalt meg James.

– Bizonyára ez először fordul elő – mondta William, ám nyomban megbánta a megjegyzést, bár a másik elnevette magát. – Csukd be a szemed! – folytatta. Megvárta, amíg James engedelmeskedik, majd így szólt: – Most pedig adj rólam egy részletes személyleírást!

A fiatalember kicsit elgondolkozott, majd belekezdett:

– Harminc év körül lehet, legfeljebb harmincöt, valamivel több mint száznyolcvan centi magas, a haja szőke, a szeme kék, körülbelül nyolcvanöt kilót nyomhat, edzett, bár közel sem annyira, mint korábban, és volt valamikor egy súlyos vállsérülése.

– Miből gondolod, hogy nem vagyok olyan edzett, mint korábban? – vetette közbe William.

– Három-négy kiló súlyfelesleg van magán, mivel pedig a hajóút első napja van, aligha foghatja arra, hogy itt egész nap etetik az embert.

William összeráncolta a homlokát.

– Na és a sérülés?

– Mivel nincs végig begombolva az inge, amikor előrehajolt, hogy kezet fogjon velem, észrevettem egy halvány heget a bal vállán.

Williamnek, mint oly sokszor, eszébe jutott egykori mentora, Fred Yates, aki a saját élete feláldozásával megmentette az övét. A rendőrök munkája közel sem olyan regényes, mint amilyennek sok író beállítja.

– Mit olvasok? – kérdezte inkább gyorsan.

– Richard Adams klasszikusát, a Gesztenye, a honalapító című regényt. És még mielőtt megkérdezné, a száznegyvenharmadik oldalnál tart.

– És mire következtet az öltözetemből?

– Bevallom, ez némi fejtörést okoz. Fel kellene tennem néhány kérdést, mielőtt érdemben bármit mondhatnék, de csak akkor, ha megígéri, az igazat válaszolja.

– Tegyük fel, hogy egy bűnöző vagyok, aki nem hajlandó válaszolni a kérdéseire, amíg nem beszélt a jogi képviselőjével.

James röviden elgondolkozott.

– Ez már önmagában árulkodó jel.

– Hogyhogy?

– Arra enged következtetni, hogy korábban már összetűzésbe került a törvénnyel, márpedig ha fejből tudja az ügyvédje telefonszámát, akkor biztos lehetek benne, hogy ez így is van.

– Rendben. Tegyük fel, hogy nincs ügyvédem, de elég tévéműsort láttam ahhoz, hogy pontosan tudjam, nem vagyok köteles válaszolni. Mit tudnál megállapítani rólam anélkül, hogy bármit is kérdeznél?

– A ruhája nem drága és bizonyára konfekciótermék, mégis első osztályon utazik.

– Ebből mire következtettél?

– Mivel jegygyűrűt hord, lehet, hogy gazdag a felesége. Vagy pedig különleges megbízatást teljesít.

– Egyik sem – felelte William. – Eddig a pontig elegendő volt a megfigyelés, itt azonban a nyomozás következne. Mindenesetre nem rossz.

A fiatalember kinyitotta a szemét, és elmosolyodott.

– Azt hiszem, most én következem. Kérem, csukja be a szemét!

William kissé meglepődött, de belement a játékba.

– Hogyan írna le?

– Eszes, öntudatos, mégis bizonytalan.

– Bizonytalan?

– Lehet, hogy évfolyamelső vagy, mégis mindenáron bizonyítani akarsz.

– Mit viselek?

– Fehér, legombolható gallérú inget, bizonyára a Brooks Brotherstől, sötétkék sortot, fehér pamutzoknit és Puma edzőcipőt, de ritkán sportolsz, már ha egyáltalán.

– Mitől olyan biztos ebben?

– Amikor ideléptél hozzám, a járásodon láttam, hogy lúdtalpas vagy. Ha rendszeresen sportolnál, tartanád az egyenest. Ha nem hiszel nekem, nézd meg egy olimpiai futó lábnyomát a salakpályán!

– Van bármilyen különleges ismertetőjegyem?

– A bal füled tövében van egy apró anyajegy, amelyet azzal igyekszel eltakarni, hogy megnöveszted a hajad, csakhogy azt kénytelen leszel lenyírni, amikor csatlakozol az FBI-hoz.

– Írja le a hátam mögött lévő képet!

– Egy fekete-fehér felvételről van szó, amelyen ez a hajó, az Alden látható, ahogy kihajózik New Yorkból 1977. május huszonharmadikán. Mivel kisebb hajók is kísérik, feltehetően az volt az első útja.

– Miért hívják Aldennek?

– Ez nem a megfigyelőképességemre, hanem az ismereteimre irányuló kérdés. Ha szükségem lenne erre, bármikor ki tudnám deríteni. Az első benyomás gyakran megtévesztő, ezért sose feltételezz semmit! Ha mégis tippelnem kellene, amit nyomozóként sosem szabad, mivel ez a hajó a zarándok atyákról elnevezett flotta, a Pilgrim Line tagja, meg merném kockáztatni, hogy Alden egyike volt azoknak, akik 1620-ban a Mayflower fedélzetén áthajóztak Plymouthból Amerikába.

– Milyen magas vagyok?

– Néhány centivel alacsonyabb nálam, de néhány centivel túl fogsz nőni. Hetven kiló körül lehetsz, és még csak nemrég kezdtél borotválkozni.

– Hányan mentek el mellettünk, amióta csukva van a szeme?

– Előbb egy anyuka két kisgyerekkel, akik közül az egyiket Bobbynak hívják, mindegyikük amerikai, majd nem sokkal azután az egyik tengerésztiszt.

– Ezt honnan tudja?

– Az egyik matróz, aki szembejött vele, uramnak szólította. Továbbá volt még egy idősebb férfi is.

– Miből gondolja, hogy idős volt?

– Sétabottal közlekedett, és időbe telt, mire eltávolodott a kopogás.

– A nyomába sem érek – jegyezte meg James, miután William kinyitotta a szemét.

– Dehogyis. Most én szeretnék feltenni néhány kérdést a gyanúsítottnak. – James kihúzta magát. Az arcán látszott, hogy nagyon összpontosít. – Egy jó nyomozó mindig a tényekből indul ki, és sosem vesz semmit készpénznek. Ezért először is ki kell derítenem, hogy Fraser Buchanan, a hajótársaság elnöke, nem a nagyapja-e.

– De, igen. Az édesapám, Angus pedig az elnökhelyettes.

– A három név skót felmenőkre enged következtetni.

James bólintott.

– Minden bizonnyal mindketten azt feltételezik, hogy alkalmas időben átveszed majd a vállalat irányítását.

– Már egyértelművé tettem számukra, hogy ez nem fog bekövetkezni – felelte James habozás nélkül.

– Abból, amit eddig hallottam és olvastam a nagyapádról, úgy tűnik, általában eléri, amit akar.

– Ez igaz – ismerte el a másik. – Időnként azonban megfeledkezik róla, hogy az alma nem esik messze a fájától – tette hozzá somolyogva.

– Nekem is hasonlóan nehéz dolgom volt az édesapámmal – ismerte el William. – Büntetőügyvédként és jogtanácsosként mindig is azt feltételezte, hogy én is majd csatlakozom a kamarához, és a nyomdokaiba lépek, annak ellenére, hogy fiatal koromban megmondtam neki, én inkább rács mögé szeretném juttatni a bűnözőket, nem pedig csillagászati összegekért cserében elérni, hogy elkerüljék a börtönbüntetést.

– G. B. Shaw-nak igaza volt, amikor azt mondta, hogy bármennyire is közös nyelvet beszélünk, nem értjük egymást. Ön számára a kamara az ügyvédek érdekvédelmi szervét jelenti, nekem azonban előbb jut eszembe róla egy kevés szereplős színházi előadás.

– Egy rátermett gazfickó mindig megpróbálja elterelni a szót – közölte William –, egy valamirevaló nyomozó azonban sosem veszíti el a fonalat. Nem válaszoltál még arra a kérdésemre, hogyan érezte magát a nagyapád, amikor közölted vele, hogy nem vagy hajlandó a vállalat elnöke lenni.

– Van egy olyan gyanúm, hogy a nagyapám rosszabb, mint az édesapja – válaszolta James. – Már azzal is megfenyegetett, hogy nem hagy rám semmit a végrendeletében, ha nem csatlakozom a vállalathoz, miután végeztem a Harvardon. Ezt azonban nem tudja megtenni, amíg a nagyanyám életben van.

William ezen jót kuncogott.

– Nagy gondot jelentene, ha arra kérném, hadd töltsek önnel napi egy-két órát a hajóút ideje alatt? – kérdezte James. A korábbi magabiztosságának immár nyoma sem volt.

– Nagyon örülnék neki. A délelőttnek ez az időszaka tökéletesen megfelel, a feleségem ugyanis ekkor vesz részt a jógafoglalkozáson. Van azonban egy feltételem: ha netán találkoznál vele, nem árulhatod el neki, miről beszélgettünk.

– Na és miről beszélgettetek ti ketten? – szólalt meg ekkor Beth, odalépve Williamhez.

James nyomban talpon volt.

– Az arany árfolyamáról, Mrs. Warwick – közölte őszinte ábrázattal.

– Akkor bizonyára kiderült, hogy erről bizony a férjem vajmi keveset tud – felelte Beth szívélyes mosollyal az arcán.

– Épp mondani akartam – szólalt meg William –, hogy a feleségem sokkal értelmesebb nálam, amit az is igazol, hogy ő a Fitzmolean múzeum főkurátora, én pedig csupán főfelügyelő vagyok.

– A legfiatalabb a londoni rendőrség történetében – jegyezte meg Beth.

– Te pedig az egyik legtekintélyesebb londoni képtár valaha volt legfiatalabb főkurátora lettél.

– Annyira örülök, hogy sikerült visszaszerezni a Vermeer-képet! – jegyezte meg James a nőhöz fordulva.

Ezúttal Beth lepődött meg.

– Valóban – nyögte végül. – Ráadásul nem valószínű, hogy újra eltűnne, a tolvaj ugyanis halott.

– Miles Faulknerről van szó – felelte James –, aki Svájcban kapott szívrohamot.

William és Beth egymásra nézett, de nem szólt semmit.

– Még a temetésére is elment, főfelügyelő, feltehetően azért, hogy megbizonyosodjon róla, valóban meghalt-e.

– Mégis honnan tudsz minderről? – értetlenkedett újfent William.

– Minden héten elolvasom a Spectatort és a New Statesmant, ami segít abban, hogy naprakész maradjak a nagy-britanniai eseményekkel, majd kialakítsam a saját véleményem.

– Miért nem lepődöm meg? – jegyezte meg William.

– Már alig várom a holnapi találkozást – közölte James –, amikor is szívesen meghallgatnám: elképzelhetőnek tartja-e, hogy Faulkner mégis életben van.

2. fejezet

Másnap reggel nem sokkal nyolc óra után Miles Faulkner ráérős léptekkel átvágott a Savoy éttermén, ahol az ügyvédje már a megszokott helyén ülve várta. A többi vendég szinte rá sem hederített, ahogy az asztalokat kerülgette.

– Jó reggelt! – köszönt Booth Watson, miközben végigmérte az egyetlen ügyfelét, akit egyáltalán nem kedvelt, és akiben nem is bízott túlságosan. Ugyanakkor ő tette lehetővé a számára, hogy olyan életszínvonalon éljen, amelyet kevés ügyvédtársa engedhetett meg magának.

– Üdv, Watson! – felelte Faulkner, majd helyet foglalt a szemközti széken.

Ekkor megjelent egy pincér tollal és jegyzetfüzetkével a kezében.

– Mit hozhatok az uraknak? – kérdezte.

– Egy angol reggelit kérek – közölte Faulkner anélkül, hogy megnézte volna az étlapot.

– Önnek, uram, a szokásost hozhatom?

– Igen – felelte Booth Watson, majd alaposabban is szemügyre vette az ügyfelét. El kellett ismernie, hogy a svájci plasztikai sebész remek munkát végzett. Senki sem ismerte volna fel a férfit, aki megszökött a börtönből, majd részt vett a saját temetésén, hogy aztán feltámadjon a halottaiból. A vele szemben ülő alak egyáltalán nem hasonlított arra a sikeres vállalkozóra, aki valaha az egyik legjelentősebb, magánkézben lévő műkincsgyűjtemény tulajdonosa volt, hanem sokkal inkább keltette annak a nyugállományba vonult haditengerésztiszt és háborús veterán benyomását, aki a Ralph Neville névre hallgatott. Ha netán William Warwick tudomást szerzett volna róla, hogy régi ellensége mégiscsak életben van, aligha nyugodott volna meg addig, amíg újra rács mögé nem juttatja. A nyomozó számára személyes ügyről volt szó, elvégre ez volt az a férfi, aki nemcsak megszökött a karmai közül, hanem bolondot csinált az egész fővárosi rendőrségből.

– Miért akartál velem ilyen hirtelen találkozni? – kérdezte Faulkner, miután távozott a pincér.

– Tegnap felhívott a Sunday Times egyik oknyomozó újságírója, és afelől érdeklődött, nem tudok-e bármit arról a Rafaellóról, amit nemrég árverezett el a Christie’s, és amelyikről aztán kiderült, hogy hamisítvány.

– És mit mondtál neki? – aggodalmaskodott Faulkner.

– Megnyugtattam, hogy az eredeti a néhai Miles Faulkner magángyűjteményébe tartozott, és az özvegye monte-carlói villájának a falán lóg.

– Már nem sokáig – jegyezte meg a másik. – Miután Christina megtudta, hogy immár nem özvegy, nem maradt más választásom, mint biztonságosabb helyre szállítani az egész gyűjteményt, mielőtt megkaparintotta volna magának.

– És hol van az a bizonyos hely? – tudakolta Booth Watson, bár kétségei voltak, hogy őszinte választ fog-e kapni.

– Egy olyan helyet találtam, ahol a helyiek nem kíváncsiskodnak utánam, és legfeljebb egy kósza sirály tud rám pottyantani – válaszolta sejtelmesen Faulkner.

– Örömmel hallom, jó ötletnek tartanám ugyanis, ha néhány hétre elhagynád az országot, mielőtt újra feltűnne Neville kapitány. Ráadásul az időzítés is tökéletes, Warwick főfelügyelő ugyanis épp New Yorkban nyaral a feleségével.

– Miután Christina elintézte, hogy egyikük se legyen láb alatt, amikor másodszor is feleségül veszem.

– De hiszen úgy tudtam, maga Beth Warwick lesz Christina tanúja?

– Valóban úgy volt, de csak addig, amíg Christina értésére nem adtam, miért nem utazhatok az Alden fedélzetén.

– El kell ismerned, hogy a volt feleségednek is látod némi hasznát – jegyezte meg Booth Watson –, különösképp, ha figyelembe vesszük a Mrs. Warwickkal kialakított szoros kapcsolatát.

– Őszintén szólva jobban örültem volna, ha Christina sosem tudja meg, hogy életben vagyok, ezért magyarázd már el, kérlek, mi a francért kell újra elvennem!

– Azért, mert ezzel minden gondunk megoldódik – válaszolta az ügyvéd. – Ne feledd: anélkül tudja szemmel tartani Warwick főfelügyelőt, hogy a fickó gyanút fogna!

– És mi van, ha mégis átáll a másik oldalra? – vetette fel Faulkner.

– Nem tartom valószínűnek, amíg tőled függ anyagilag.

A másikon látszott, hogy egyáltalán nincs meggyőzve.

– Ez csupán addig igaz, amíg rá nem jönnek, kicsoda is valójában Neville kapitány, én pedig újra rács mögé nem kerülök.

– Csakhogy itt vagyok én is, Christina pedig hamar rájönne, melyik oldalon is állok.

– Neked sincs más választásod – közölte Faulkner –, az ügyvédi kamara előtt kellene ugyanis felelned arra, miért képviseltél évekig egy szökött fegyencet, akiről pontosan tudtad, hogy az egykori ügyfeled.

– Ami egy újabb ok arra, miért kellene aláíratni Christinával egy kötelező érvényű megállapodást, amelyet ha megszeg, ugyanúgy pórul jár, mint bármelyikünk.

– Még azelőtt kerüljön erre sor, hogy feleségül menne Neville-hez, és mindenképp azelőtt, hogy Warwick visszatérne a ködös Albionba.

– Nagyon költői – jegyezte meg Booth Watson.

– Egy öreg tengerésztiszt már csak így beszél, barátocskám – felelte Faulkner önelégülten. – Mikor találkozol Christinával?

– Holnap reggelre beszéltem meg vele a találkozót az irodámban, amikor is azt tervezem, hogy pontról pontra végigveszem vele a megállapodás tartalmát, nyomatékosítva, mi történik, ha mégsem írná alá.

– Nagyon helyes. Ha netán ugyanis azt tervezte, hogy ráteszi a kezét a műkincsgyűjteményemre azzal, hogy elárulja a barátnőjének, Miles Faulkner él és virul...

– A Pentonville-ben reggeliznél, nem pedig a Savoyban.

– Ha ez bekövetkezne, habozás nélkül megölném.

– Ezt egyértelműen az értésére fogom adni – válaszolta az ügyvéd, amikor megjelent a pincér a fogásaikkal. – Bár bevallom, nem fogalmaztam ennyire egyértelműen a szerződés végső változatában.

– Hozhatok egy kiadós angol reggelit, asszonyom?

– Semmi szín alatt, Franco – felelte Beth a férfi felöltőjén lévő névtáblára sandítva. – Mindketten kukoricapelyhet kérünk egy gerezd dinnyével és egy szelet barna pirítóssal.

– Háromféle dinnye közül lehet választani: kantalup, sárga és görög.

– Az utóbbit kérjük – felelte William.

– Bölcs döntés – nyugtázta a felesége. – Valahol azt olvastam, hogy egy tengeri hajóút során az ember átlagosan közel fél kilót hízik egy nap alatt.

– Akkor hálásak lehetünk – válaszolta William –, hogy New Yorkba tartunk, és nem Sydney-be.

– Elismerem, szívesen elhajókáznék Sydney-be ezen az úszó palotán – közölte Beth, miközben körbenézett a kabinban. – Legfőként az apró figyelmességek nyűgöznek le. Mindennap tiszta ágyneműt, abroszt és szalvétát kapunk, mire pedig visszatér az ember a kabinjába, az ágy megvetve fogadja, az előző napi szennyes pedig szépen eltűnik. Azt is imádom, hogy a kimosott ruhát azokban a mutatós vesszőkosarakban hozzák vissza esténként. Biztos többtucatnyian robotolnak megállás nélkül, hogy minden megfelelően működjön.

– Egészen pontosan nyolcszázharminc filippínó dolgozik a hajón, asszonyom – magyarázta a pincér –, hogy az ezerkétszáz utas egyike se szenvedjen semmiben hiányt. Gályarabokra már csak azért nincs szükség, mert a hajót immár nem emberi erővel hajtják.

– És netán maga a fő rabszolgahajcsár ül a terem közepén lévő asztal végénél? – érdeklődött Beth.

– Igen, ő Buchanan ezredes – magyarázta Franco. – Amikor épp nem korbáccsal a kezében járkál, a hajótársaság elnökeként tevékenykedik.

– Buchanan ezredes? – kérdezett vissza William.

– Igen, az elnök úr tengerésztisztként szolgált a második világháborúban. Érdekesség, hogy a néhai Miles Faulkner, valamint a felesége, Christina régi barátja volt. Az özvegyasszony értesítette a társaságot, hogy önök veszik át a helyét a hajón, és megkért, hogy különleges bánásmódban részesítsük önöket.

– Valóban?

– Az elnök úr felesége ül vele szemben az asztal másik végén? – tudakolta Beth.

– Igen, asszonyom. Mr. és Mrs. Buchanan szinte mindig elsőként érkezik reggelizni – tette hozzá Franco, majd távozott, hogy teljesítse a rendelést.

– Ugyanolyan tekintélyparancsolónak tűnik, mint Faulkner – jegyezte meg Beth alaposabban is szemügyre véve az elnököt –, bár a képességeit valami sokkal nemesebb cél szolgálatába állította, mint az embertársai kifosztása.

– Fraser Buchanan Glasgow-ban született 1921-ben – mesélte William. – Tizennégy évesen otthagyta az iskolát, és matrózként elszegődött egy kereskedőflottához. A háború kitörésekor haditengerésznek állt, és végül a Nelson főhadnagyaként szolgált. Annak ellenére, hogy 1945-ben ezredessé léptették elő, a fegyverszünet kihirdetése után néhány nappal nyugállományba vonult. Visszatért Skóciába, ahol megvásárolt egy személy- és gépjárműszállítással foglalkozó, a szárazföld és Iona szigete között ingázó kompokat üzemeltető céget. Mostanra egy huszonhat hajóból álló flotta tulajdonosa, a hajótársaság pedig méretét és hírnevét tekintve alig marad el a Cunardtól.

– Csak nem Jamestől hallottál minderről, miközben én jógázni voltam? – vetette közbe Beth.

– Nem. A vállalat múltjáról a Hajónapló című tájékoztatófüzetben olvastam, amelyet az éjjeliszekrényen találtam – felelte William, miközben Franco eléjük helyezett egy-egy tál kukoricapelyhet és két szelet görögdinnyét.

– Ki az, aki épp most ült le Mrs. Buchanan mellé? – érdeklődött halkan William.

– Kérem, nézze el a férjem viselkedését, Franco – szólt közbe Beth –, mivel detektív, az egész életet egy hatalmas nyomozásként fogja fel.

– Ő Hamish Buchanan – felelte Franco –, az elnök legidősebb fia. A közelmúltig ő volt a vállalat második embere.

– A közelmúltig? – kíváncsiskodott William. – Aligha lehet több negyvennél.

– Viselkedj! – intette rendre a felesége.

– Amennyiben hinni lehet a sajtóértesüléseknek – magyarázta bizalmas hangon a pincér –, a legutóbbi éves közgyűlésen az öccse, Angus vette át a helyét, aki épp most lépett be a feleségével, Alice-szel és a fiukkal...

– Jamesszel – fejezte be a mondatot William.

– Ezek szerint már találkozott a kis zsenivel – nyugtázta Franco.

– És a hölgy, aki most foglalt helyet Mr. Buchanan balján? Feltűnt, hogy még csak oda sem köszönt az elnöknek.

– Ő Hamish felesége, Sara.

– Mégis miért csatlakozott a hajóúthoz azok után, hogy a férjét kiebrudalták? – tűnődött Beth.

– A hivatalos megfogalmazás szerint a testvére, Angus lépett a helyére – helyesbített Franco, miközben töltött egy csésze gőzölgő kávét. – Mivel Hamish továbbra is a vállalat igazgatója, számítanak a részvételére az elnökségi ülésen, amelyet hagyományosan a hajóút utolsó napján tartanak.

– Hihetetlenül jólértesültnek tűnik, Franco – jegyezte meg William.

A pincér nem válaszolt semmit, csupán a szomszédos asztalhoz lépett.

– Úgy látom, élvezetes útnak nézünk elébe – közölte Beth, miközben továbbra is az elnöki asztal felé fordulva elfojtott egy ásítást. – Vajon ki lehet az a nő, aki épp most csatlakozott az asztaltársasághoz?

– Rosszabb vagy, mint én – incselkedett William.

James és Hamish felállt, amíg egy idősebb hölgy elfoglalta a helyét az asztalnál.

– Körülbelül annyi idős lehet, mint az elnök úr, mivel pedig mindkettejüknek vörös a haja, nem lepődnék meg, ha kiderülne, hogy testvérek. – Ahogy William végignézett az asztal körül ülőkön, megállapította, hogy az elrendezés úgy lett kialakítva, hogy az elnök mindenkin rajta tarthassa a szemét.

– Nyugodtan megkérdezheted majd Jamestől, kicsoda a hölgy, amíg én jógázom. Egy kis időre azonban felejtsük el a Buchanan családot, amíg elmesélem neked, mit találtam ki az egyhetes New York-i tartózkodásunk idejére!

– Gyanítom, a Met múzeum áll a lista élén – mondta William –, és azt is feltételezem, hogy nem lesz elég egyszer felkeresni.

– Egészen pontosan háromszor látogatunk majd el oda. Szombaton az 1850-ig terjedő időszakból származó alkotásokat nézzük végig, hétfőn az őslakosoktól származó műkincseket, szerdán pedig szeretném megnézni az impresszionista kiállítást, amely Tim Knox szerint felveszi a versenyt a Musée d’Orsay gyűjteményével.

– Azta! Kedden és csütörtökön pihenőnapot tartunk? – érdeklődött William, miután belekortyolt a kávéjába.

– Kizárt. Kedden elmegyünk a Frick-gyűjteménybe, ahol...

– ...megcsodálhatjuk Holbein lenyűgöző Cromwell-portréját, valamint Bellini Szent Ferenc eksztázisát.

– Néha elfelejtem, hogy barlanglakó létedre ragadt rád némi műveltség.

– A feleségem révén, miután végeztem az egyetemen – tette hozzá William. – És csütörtökön?

– A Modern Művészetek Múzeuma lesz napirenden, hogy megnézzük a kubizmus remekműveit, köztük Picasso és Braque alkotásait. Majd kiderül, meg tudod-e különböztetni a kettőt.

– Nem lesz ott a nevük a képek alján? – tréfálkozott William.

– Az a turistáknak van, akiktől esténként minél távolabb tartjuk magunkat.

– Mivel fogjuk elütni az időt?

– Van két jegyünk a Lincoln Centerbe, ahol a New York-i szimfonikusok játszanak Brahmsot.

– Minden bizonnyal a II. B-dúr zongoraversenyt – szólalt meg William –, ami az egyik kedvenced.

– Rólad sem feledkeztem ám meg – válaszolt Beth –, péntek este ugyanis, mielőtt hazarepülnénk, Ella Fitzgerald koncertjét fogjuk meghallgatni a Carnegie Hallban.

– Hogyan sikerült jegyet szerezned? Azt hinné az ember, már hónapokkal ezelőtt elfogyott az összes.

– Christina intézte el. Úgy tűnik, ismer egy bennfentest. – Beth röviden elhallgatott, majd hozzátette: – Kicsit rossz a lelkiismeretem.

– Miért? Azért nem tudott elutazni New Yorkba, mert most lesz az esküvője Ralphfal, és ő örült a legjobban, hogy talált valakit, aki beugrik a helyére.

– Épp az esküvő miatt van bűntudatom. Ne feledd, hogy eredetileg azt szerette volna, hogy a tanúja legyek. Mivel azonban elfogadtuk a nagylelkű felajánlását, lemaradok az esküvőről.

– Aligha véletlen egybeesés.

– Dehogynem. Augusztus tizenötödike volt az egyetlen szabad szombat szeptember végéig a limptoni plébániatemplomban, ami azt jelentette, hogy a kezén maradt volna a két jegy. Ajándék lónak ne nézd a fogát!

William úgy döntött, inkább nem árulja el a feleségének, hogy egyetlen telefonhívásába került kideríteni, az említett templom két héttel korábban is szabad, ami lehetővé tette volna, hogy Christina és Neville kapitány a hajón töltsék a nászútjukat. Ugyanakkor, ha nem tartott volna Bethszel, csak azért, hogy szemmel tarthassa Christinát és az újdonsült férjét, bizonyára örökre búcsút inthetett volna a feleségének, amikor nélküle kihajózik.

– Feltűnt már, hogy Sara Buchanan egy árva szót sem szólt még az elnökhöz, amióta elfoglalta a helyét? – kérdezte Beth, aki még mindig az elnöki asztal körül ülőket bámulta.

– Valószínűleg azért, mert megfosztotta a férjét az elnökhelyettesi pozíciótól – válaszolta William, miközben megvajazott egy második szelet pirítóst.

– Mi mást vettél még észre, miközben úgy csináltál, mintha rám figyelnél?

– Hamish Buchanan igencsak elmélyült beszélgetést folytat az édesanyjával, miközben James úgy viselkedik, mintha az egész nem érdekelné, holott minden egyes szóra odafigyel.

– Amit bizonyára megoszt majd veled, azok után, hogy beépített embereddé fogadtad a hajóút végéig.

– James saját maga vállalkozott erre. Mivel pedig az elnök úr unokája, aligha származhatna közvetlenebb forrásból bármilyen értesülésem.

– Ami egy férfi számára értesülés, az egy nő szájából pletyka – tette szóvá Beth.

– James figyelmeztetett, hogy egyáltalán nem lepődne meg, ha egy ponton nyílt összetűzés bontakozna ki a felek között – tette hozzá William figyelmen kívül hagyva a felesége megjegyzését.

– Szívesen lennék az asztalon lévő sószóró – ismerte el elgondolkodva a nő.

– Viselkedj, különben kénytelen leszek alaposabban is utánanéznem a jógafoglalkozást tartó fiatalembernek!

– A neve Stefan, és mivel az összes többi középkorú nő kinézte magának, nem sok esélyem van – közölte Beth nagyot sóhajtva.

– Hiszen nem is vagy középkorú – mondta William, és megfogta a másik kezét.

– Aranyos vagy, barlanglakó, de ha még nem tűnt volna fel, két harmincadik születésnapom is volt már, a gyerekek pedig hamarosan óvodások lesznek.

– Vajon hogyan boldogulnak velük a szüleink?

– Az édesapád minden bizonnyal a kártérítési joggal traktálja Artemisiát...

– ...miközben a te édesanyád rajzolni tanítja Petert.

– Szerencsés gyerekek – mondták egyszerre mindketten.

– Na de térjünk vissza a jelenbe! – szólalt meg Beth, és kézbe vette a napi programot. – Délelőtt lesz egy előadás, amelyet mindenképp szeretnék meghallgatni.

William felvonta a szemöldökét.

– Lady Catherine Whittaker fog beszélni Puccini operáiról.

– Én inkább kihagyom. Bár, ha Mr. Whittaker bíró úr feleségéről van szó – közölte William, miközben körbenézett a teremben –, szívesen elbeszélgetnék az urával.

– Esténként pedig színpadi előadásokra látogathatunk el – folytatta Beth. – Ma például egy Lazaro nevű bűvész lép fel, aki tárgyak, sőt utasok eltüntetésével fogja elkápráztatni a nézőket. Választhatunk a hét órakor vagy a kilenckor kezdődő előadás között.

– Melyik turnusban kívánnak vacsorázni? – érdeklődött Franco, miután ismét feltűnt, és töltött még egy-egy csésze kávét.

– Mikor szokott az elnök és a családja vacsorázni? – kérdezett vissza William.

– Fél kilenc körül, uram, miután megitták a koktéljukat.

– Akkor a másodikhoz szeretnénk csatlakozni.

– Miben sántikálsz? – szegezte a kérdést a férjének Beth.

– Van egy olyan érzésem, hogy ha a második turnusban vacsorázunk, még több meglepetésben lesz részünk, és talán mások is eltűnnek a szemünk láttára, nem csak azok, akikről Lazaro gondoskodik.

3. fejezet

Booth Watson felállt az íróasztalától, amikor meglehetősen vonakodva belépett hozzá az ügyfele. Christina Faulkner anélkül ült le a férfival szemben, hogy kezet rázott volna a férje ügyvédjével.

Booth Watson végigmérte a csinosan öltözött nőt, aki tizenegy évig volt Miles Faulkner felesége, mígnem mindketten úgy döntöttek, jobb, ha különválnak az útjaik.

Mindketten számos viszonyt folytattak már jóval azelőtt, hogy az asszony beadta volna a válókeresetet. Amikor Milest elítélték, és börtönbe csukták a Caravaggio-kép ellopásáért, Christina úgy érezte, fellélegezhet, egészen addig, amíg a férfi meg nem halt. Azt feltételezte ugyanis, hogy ezzel mindent elveszít. Mindez egészen addig igaz is volt, amíg el nem ment a volt férje temetésére, ahol is azzal szembesült, hogy a férfi életben van. Miles ezek után kénytelen volt megállapodni az asszonnyal, ha azt akarta, hogy a dolgok állása változatlan maradjon. Christina tisztában volt vele, hogy ezzel nagyot fordult a világ.

Az özvegységet élvező asszony azonban azt is belátta, hogy jobb, ha Miles Faulkner – vagy ahogy újabban bemutatkozott, Ralph Neville – életben van, mintsem halott, ezáltal ugyanis ráteheti a kezét a férfi legendás műkincsgyűjteményének a felére, amiről eredetileg lemondott a váláskor aláírt megállapodásban.

Booth Watson tisztában volt azzal, hogy óvatosan kell eljárnia, volt azonban egy aduásza: Christina pénzsóvár természete.

– Gondoltam, váltanunk kellene néhány szót arról, mi történik majd az esküvőt követően – kezdte az ügyvéd.

– Ezek szerint megtudom, miben állapodtak meg Milesszal a jövőmet illetően?

– Nem sok változásra kell számítania a jelenlegi helyzetéhez képest – felelte Booth Watson figyelmen kívül hagyva a gúnyos megjegyzést. – Megtarthatja a vidéki otthonát a Belgraviában található lakással együtt. A továbbiakban azonban nem látogathat Monte-Carlóba.

– Miles máris talált magának valaki mást?

Más körülmények között az ügyvéd akár el is mondhatta volna, a megbízatása azonban erre nem vonatkozott.

– Továbbra is megilleti önt a heti kétezer font, hogy fedezni tudja a kiadásait, valamint a házvezetőt, a szobalányt és a sofőrt is megtarthatja.

– És kitalálták már, hová megyek nászútra? – érdeklődött Christina alig leplezett cinizmussal a hangjában.

– Miles nem sok időt fog Angliában tölteni az elkövetkező hónapokban, ilyen értelemben érdekházasságnak tekinthető a frigyük. Ennek megfelelően megfogalmaztam egy kötelező érvényű megállapodást, amelyet már csak alá kell írnia. Emlékeztetem, hogy sokkal többet kap, mint amennyire számíthatott, a hallgatásáért cserében. Felesleges elolvasnia, mivel úgysem tudja megváltoztatni.

– Ezek szerint nem kell együtt élnünk? – kérdezte Christina színlelt döbbenettel a hangjában.

– Ez sosem volt része a tervnek, mint azt ön is tudja. Milesnak semmi ellenvetése nincs a jelenlegi életvitelét illetően, ugyanakkor arra kéri, hogy a jövőben legyen körültekintőbb, továbbá szeretné, ha elkísérné bizonyos hivatalos alkalmaknak tekinthető eseményekre.

– És mi van, ha nem vagyok hajlandó ezt aláírni? – kérdezte Christina, majd hátradőlt a székében, annak ellenére, hogy az ügyvéd már le is tekerte a tollkupakját, a szerződés utolsó oldalához lapozott, és a mutatóujját a pontozott vonalra helyezte.

– Nincstelenné válik, és kénytelen lesz szociális ellátásért folyamodni.

– Miles pedig jó időre ismét rács mögé kerül, hacsak...

– Hacsak? – kérdezett vissza Booth Watson.

– ...meg nem kapom tőle azt az egymillió fontot, amelyről a válásunkkor megállapodtunk. Gondolom, nem kell emlékeztetnem, hogy Miles Faulkner halott. Magához hasonlóan én is részt vettem a temetésén Genfben, ahol igencsak megható beszédet mondott. Ha a rendőrség megtudja, hogy nem az ő hamvait kaptam meg a felettébb készséges paptól, valószínűleg jóval több pénztől lesz kénytelen megválni. Ha netán Miles nem képes tartani a szavát, nyugodtan mondja le az esküvői tortát, és a pincéreket sem kell kifizetni.

A hosszan tartó csendben mindkét fél arra várt, mikor pislog a másik.

– Arra is nyugodtan emlékeztetheti, hogy nálam vannak a hamvai, ami amolyan életbiztosításként is felfogható, ha netán mégsem teljesítené az ígéretét.

– Az életbiztosítást általában halálesetkor lehet érvényesíteni.

– A végrendeletemben William Warwick nyomozóra hagytam az urnát, ami talán segít Milesnak a döntésben.

– Jobban vigyázz! – kezdte William, miután leült a sarokasztalnál a szárnyát bontogató nyomozójelölttel. – Ha bérgyilkos lennék, pontosan tudtam volna, hol talállak ebben a napszakban, ami csak megkönnyítette volna a dolgom. Ha nyomozó akarsz lenni, nem hagyhatod, hogy a megszokásaid vezéreljenek. Mostantól fogva próbálj megtalálni, csakhogy sosem leszek ugyanazon a helyen kétszer.

– Viszont egy bérgyilkos aligha tartózkodna egy luxushajón.

– Hacsak a célszemély nem épp New Yorkba tart, több mint kétezer lehetséges elkövető társaságában.

– Láttam ma a reggelinél a felesége társaságában – közölte James, aki mindenáron témát akart váltani.

– Sose bocsátkozz feltételezésekbe! – felelte William. – Minden nyomozást tiszta lappal kell indítani.

– De hiszen úgy mutatta be, mint a felesége.

– Ami semmit sem bizonyít.

– Jegygyűrű volt az ujján.

– Előfordult már, hogy házas asszonyok viszonyt folytatnak.

– Kétlem, hogy a szeretője rendelt volna magának reggelit – vágott vissza James.

– Jogos felvetés, de akkor sem zárható ki teljes bizonyossággal. Ezt hogy mondják az amerikai jogrendben?

– Perdöntő bizonyíték – válaszolt James. – Az is feltűnt, hogy a feleségét jobban érdekelte, mi zajlik a mi asztalunknál, mint az övénél – folytatta, nem akarta ugyanis, hogy a másik elterelje a szót.

– A házasság már csak ilyen – felelte William kuncogva. – Elárulom, a pincértől származó szaftos részletek felhasználásával máris kész rémregényt alkotott a családtagjaid szerepelésével.

– Franco több mint harminc éve szolgál a nagyapám hajóin – nyugtázta a fiatalember. – Nála senki sem ismeri jobban a céget és a családomat. A nagyapám felkínálta neki, hogy legyen a flotta zászlóshajójának, a Pilgrimnek a főpincére, ő azonban elutasította az ajánlatot.

– Mégis miért tenne ilyet? – tűnődött William.

– Azt mondta, nem akarta, hogy megszakadjon a kapcsolata az utasokkal, bár gyanítom, hogy sokkal inkább arról van szó, nem akart lemondani az egyes hajóutak alkalmával összegyűlő borravalóról. Egyébként kétlem, hogy tényleg Francónak hívnák – tette hozzá James rövid szünet után –, és biztos vagyok benne, hogy nem született olasz.

– Mi erre a bizonyíték? – kérdezte William.

– Időnként megbicsaklik az akcentusa, egyszer pedig Caruso felől érdeklődtem, és egyértelműen kiderült, hogy még csak nem is hallott a nagyszerű tenoristáról.

– Mindez felveti ugyan a gyanút, de semmit sem bizonyít. Ugyanakkor szerintem is rejteget valamit.

– Ezt miből gondolja?

– Nem először találkoztam már azzal a bizonyos nézéssel, amikor kiderül, hogy rendőr vagyok.

– Rövid ideig börtönben ült, mielőtt csatlakozott volna a társasághoz – mesélte James –, de erről még a nagyapám sem tud.

– Neked hogyan sikerült kideríteni?

– Egyszer Southamptonból utaztunk, amikor átkérte magát egy másik asztalhoz.

– És megtudtad, miért?

– Az egyik utas valami Hackney nevű helyről származott, és láttam az arcán, hogy felismerte Francót. Elintéztem, hogy egyik este az illető a feleségével a kapitányi asztalhoz kerüljön, cserében feltehettem neki néhány kérdést. Maga Franco sem tudja, hogy tudok róla. Egyébként, ha nem áll mellé a jószerencse, bizonyára a nagyapám is hasonlóan rács mögött végezte volna. Számos esetben épphogy csak elkerülte a vádemelést, sőt egyszer bíróság elé is állították, ahol az esküdtszék végül nem látta bizonyítottnak az ellene felhozott vádat.

– Meglehetősen átlátszó döntés, amely általában akkor születik, ha a bíró és az esküdtek ugyan meg vannak győződve a vádlott bűnösségéről, mégsem áll rendelkezésükre elegendő bizonyíték az elítéléséhez. Viszont ha valaki olyan magasságokba akar emelkedni, mint ami a nagyapádnak sikerült, gyanítom, időnként muszáj kockáztatnia, különösen, ha semmije sincs az induláskor.

– Nagyapának még annyi sem volt. Amikor az apja meghalt, száz font körüli adósságot hagyott a feleségére és a két gyerekére. Elképzelni sem merem, mekkora összeg lenne mai árfolyamon számolva. Évekbe telt, mire az asszonynak sikerült törlesztenie, ami bizonyára magyarázatot ad arra, miért hunyt el olyan fiatalon.

– Mint ahogy valószínűleg azt is megmagyarázza, miért bánik olyan keményen a saját gyermekeivel.

– Mi erre a bizonyíték? – kérdezte James a mentora modorában.

– Francótól tudom, hogy a nagybátyját, Hamisht nemrég fosztották meg az elnökhelyettesi pozíciótól az éves közgyűlésen. Az igazsághoz hozzátartozik, hogy úgy fogalmazott, leváltották.

– Ez köztudott – felelte James. – Az Atlanti-óceán mindkét partján cikkeztek róla. Hallottam, amikor az édesapám azt mondta anyának, csak a rágalmazási pertől való félelem tartotta vissza az újságokat, hogy ne közöljenek minden részletet.

Ekkor megjelent Franco a kezében egy tálcával, rajta kávé és forró csokoládé.

– Franco, elmeséljem a főfelügyelőnek, hogyan lett az édesapám a hajózási társaság elnökhelyettese? – kérdezte James, miközben a pincér eléjük tette a két csészét.

– Csak akkor, ha engem kihagy belőle – felelte Franco, majd talán még gyorsabban odébbállt, mint ahogy feltűnt.

– Kétlem, hogy akár te, akár az édesapád ismerne minden részletet – közölte William. – Gyanítom, az elnök úrnak számos olyan titka van, amelyet magával tervez vinni a sírba.

– Flora nagynéni biztosan tud mindent – jelentette ki magabiztosan James.

– Flora nagynéni? – kérdezett vissza William, abban bízva, hátha az illető neve további részletek megosztására ösztönzi a másikat.

– Miután nagyapa felkerekedett, hogy csatlakozzon a kereskedőflottához, a nővére, Flora lett a családban az első, aki egyetemre járhatott. Miután summa cum laude minősítésű diplomát szerzett matematikából a Glasgow-i Egyetemen, kitanulta a számvitelt is, ahol évfolyamelsőként végzett. Legalábbis holtversenyben. Úgy tűnik, akkoriban még nem álltak készen arra, hogy elismerjék, ha egy nő okosabb, mint bármelyik férfi évfolyamtársa. Mindez akkoriban történt, amikor nagyapa leszerelt a haditengerészettől, ahol odaadóan szolgálta az uralkodót és a hazáját, mint arra gyakran emlékeztet bennünket. Ezután valahogyan sikerült elég pénzt előteremtenie ahhoz, hogy megvegyen egy, a saját szavaival élve, levitézlett hajótársaságot, amely a szárazföld és Iona szigete között bonyolított gépjármű- és személyszállítást.

– Már magam is utaztam az egyik hajón – jegyezte meg William.

– Flora néni közölte vele, hogy meghibbant, mivel azonban nőként nem sok cégnél lehetett tisztességes pozícióban elhelyezkedni a háborút követően, kissé vonakodva ugyan, de csatlakozott a társasághoz, hogy felügyelje a könyvelést. Tőle hallottam először a mondást, miszerint „aki a kicsit nem becsüli, a nagyot nem érdemli”. Minden veleszületett elővigyázatossága ellenére a vállalkozás nem egyszer csődközeli állapotba került.

– Aligha van olyan önerőből felkapaszkodott milliomos, aki a pályafutása során ne szembesült volna ezzel a kihívással.

– Egyszer megesett, hogy mindössze huszonnégy óra választotta el nagyapát a csődtől, ami be is következett volna, ha nem lép közbe a dundeei kereskedelmi bank. Még én sem tudom, ezt mivel sikerült elérnie. Csak annyit tudok biztosan, hogy miközben az első óceánjárója épült a Clyde folyón lévő hajógyárban, egy alkalommal nem tudta kifizetni az építőmunkások heti bérét, mire azok sztrájkkal fenyegetőztek. Ő maga mesélte nekem, hogy egy egész hétig nem bírt aludni... Ő, aki még az atlanti csata idején is minden este békésen szundikált.

– Olvastam az akkori szerepvállalásáról a Hajónaplóban.

– Nem épp a legmegbízhatóbb forrás – közölte James.

– Ugyan miért? – kérdezte William őszinte kíváncsisággal a hangjában.

– Mert nagyapa írta. Pontosabban, ha netán bíróságon kellene tanúvallomást tenni, úgy mondanám, minden egyes szavát ő diktálta a személyi titkárának, Kaye Pattersonnak.

– Aki, ha jól sejtem, az a hölgy, aki melletted ült a reggelinél.

– Nem rossz, főfelügyelő. Ha azonban elárulnám, hogy nagyapának két titkára is van, egy, aki tud helyesen írni, és egy, aki nem, vajon melyikük lehet Kaye?

– Az előbbi.

– Mitől olyan biztos ebben?

– A nagyanyád élénk eszmecserét folytatott vele, amit szemmel láthatóan élvezett – válaszolta William, amikor ismét megjelent Franco.

– Hozhatok még valamit, uraim? – kérdezte a pincér.

– Nem, köszönjük – felelte James.

– Vajon miért akarja, hogy az utasok azt higgyék, olasz? – tűnődött William, miután Franco távozott.

– Egyszer azt mondta, több borravalót kap, ha ezt hiszik róla.

– Nem is tudtam, hogy illene borravalót adni a személyzetnek – mondta William kissé feszélyezve.

– Majd csak akkor, amikor kikötünk New Yorkban – nyugtatta meg a másik. – Kis barna borítékokat helyeznek el a kabinokban a szobalánynak és a pincérnek szánt borravalóhoz. Fejenként száz dollárt szokás adni, hacsak nem volt különösen elégedett valamelyikükkel.

– Imádod a nagyapádat, nem igaz? – szegezte a kérdést William a fiatalembernek.

– Teljes mértékben. Ő az oka annak, hogy biztosra veszem a helyem a Harvardon.

– A pénzének és a befolyásának köszönhetően?

– Azokra semmi szükségem. Valami sokkal fontosabbat örököltem tőle, méghozzá a tettrekészségét és a versengő természetét, bár hiányzik belőlem a vállalkozói érzéke.

– Gondolom, még mindig abban bízik, hogy egy nap rád bízhatja a vállalat irányítását, amikorra is vállalkozói érzék helyett inkább egy pár biztos kézre lesz szükség.

– Ez sosem fog bekövetkezni. Lehet, hogy az édesapám majd az örökébe lép, én azonban soha.

– És mi a véleménye erről a nagybátyádnak, Hamishnek?

– Még mindig azt hiszi, hogy lehet belőle elnök, máskülönben nem lenne itt, és nem tűrné, hogy megalázzák a feleségével együtt.

– Ennyire szörnyű a helyzet?

– Még annál is rosszabb. Szerintem bármire képes lenne, hogy megakadályozza az édesapámat abban, hogy elnökké váljon. Vagy ha ő nem, akkor Sara mindenképp.

– Csakhogy azzal, hogy helyette az édesapádat tette meg elnökhelyettesnek, aligha fejezhette volna ki egyértelműbben a nagyapád a véleményét.

– Igaz, de ne feledje, hogy a nagybátyám, Hamish még mindig tagja az igazgatótanácsnak, és senki sem tudja előre, Flora néni kinek a javára fog dönteni, amikor elérkezik annak az ideje, hogy új elnököt válasszanak. Könnyen lehet, hogy az ő szavazatán múlik majd a végső eredmény. Nem mintha valaha is hallottam volna a nagyapám szájából azt, hogy bármikor is visszavonulna.

– Mégis honnan tudsz ilyen sok mindent, amikor még csak...

– ...egy diák vagyok? Ezt is sikerült ügyesen kihasználnom. Amikor még kisebb voltam, a szüleimnek fel sem tűnt, hogy reggeli közben minden egyes szavukra odafigyelek. Az elmúlt időszakban azonban óvatosabban fogalmaznak, különösen Hamish, így aztán ravaszabb megoldásokhoz kell majd folyamodnom a jövőben. Itt jön képbe ön.

William újfent elcsodálkozott, bár nem kellett megkérdeznie a másiktól, mit is forgat a fejében.

– Mindent elmesélek a családomról, ha megtanítja, hogyan tudom a megszerzett tudást a javamra fordítani. A maga tudása és tapasztalata segítségével talán sikerül mindig egy lépéssel a nagybátyám előtt maradnom.

– De miért törnéd magad, ha egyszer eszed ágában sincs csatlakozni a társasághoz?

– Továbbra is azt akarom, hogy az édesapám legyen az elnök, hogy majd idővel én örököljem az egész vállalatot.

– Nyugodtan hozzávehetjük a dörzsöltséget is a nagyapádtól örökölt tulajdonságokhoz – közölte William szívélyes mosollyal az arcán.

– Bizonyára. Viszont még ravaszabbnak kell lennem a nagybátyámnál és Saránál, ha azt szeretném, hogy egy nap majd az enyém legyen a társaság. Elvégre nekik is vannak gyermekeik, akik alig fiatalabbak nálam.

– Ebben az esetben nem is nyomozóként kell gondolkoznod, hanem bűnözőként.

{1} Queen’s Counsel, azaz a brit uralkodó személyes jogtanácsosa. — A ford.