1.

––– 1946. augusztus –––

Itt nincsenek romok.

Eva áthajol a hajó felső korlátján, és az ólomszínű tengert nézi. Itt nincsenek elszenesedett kőhalmok. Nincsenek füstölgő gödrök vagy betontömbök. Csak falak. Egy egész városnyi. Épnek és erősnek tűnnek, tégláról téglára emelkednek. Ezek a szürke, kormos ködben lebegő szép épületek nem lettek lebombázva.

Ez most az új világ. Ezt mondták neki. A régi világ hamuvá lett. Elégett, mint a papír a berlini tűztornádóban.

Néha, gondolja Eva, az emberek hazudnak.

Ott kellene lennie egy szobornak, de nem látja a ködben.

Eva fellép a korlát első fokára, kihajol, térdét a fémnek nyomja, cipője sarka beakasztva. Látja az alsó fedélzeten gomolygó fejek és kalapok tengerét, és az alattuk habosan kavargó vizet. És a város egyre terjeszkedik, egyre nagyobbá válik, egyre közelebb kerül a mozgó horizonton.

Becsukja a szemét. A szél belekap a hajába. Csapkodja az arcát. Olyan, mintha egy száguldó autóban ülne, lehúzott ablakkal. Mintha leugrana egy szikláról.

Kicsit olyan érzés, mintha repülne.

Amikor újra kinyitja a szemét, a város eltűnik a ködben, és egy sziget veszi át a helyét. Látja, hogy odalent gyerekek játszanak, fel-alá ugrálnak a partfalon, amelyet azért építettek, hogy ne essenek le a kikötőbe. A gyerekek lenyűgözik. Ezek a gyerekek nem tudnak a fel nem robbant gránátokról. Vagy az ingatag falakról, amelyek összeomlanak, ha az ember felmászik rájuk. És itt senki sem fogja lelőni őket a cipőjükért.

Eva elfelejtette, hogy ilyen gyerekek is léteznek.

Egy szívdobbanás, és Brigit mellette terem. Eva gyorsan lelép a fedélzetre, és megfogja Brigit kezét. Brigit rámosolyog a gyerekekre. Mosolya átragyog a ködön. Aztán elsiet mellette a másodtiszt, és Brigit összerezzen. Összehúzza magát. A matróz megérinti a sapkáját, mint már százszor, majd macskaszerűen eltűnik a létrán, és Eva belekarol Brigitbe. Megszorítja a kezét.

Brigit nem olyan, mint ezek a gyerekek. Soha többé nem lesz olyan, mint ezek a gyerekek.

Cipősarkak csattognak a fedélzeten.

– Eva! Brigit! – mondja Miss Schaffer. – Mit keresnek itt fent? Hol van a kalapjuk? Hol van a táskájuk?

– A kabinban vannak a bőröndjeink, Miss Schaffer – válaszolja Eva.

Óvatosan beszél angolul, de helyesen. Azt azonban nem érti, hogy Miss Schaffer miért a „táska” szót használja. A bőröndök, amelyeket kaptak, még csak nem is hasonlítanak táskákhoz. Nem tudni, hogy Brigit mit ért, mert Brigit nem beszél. De biztosan ragadt rá egy kis angol, mert Eva látja, hogy keze hirtelen a fejéhez szökik, és mintha meglepődne, hogy nem talál rajta kalapot.

– Hát csak siessenek, kérem – háborog Miss Schaffer. Mellkasára írótáblát szorít, ingujján egy nyolcágú, fekete-piros csillaggal díszített jelvény. – Nem engedhetjük, hogy fedetlen fejjel köszöntsék Amerikát. Az illetlenség lenne.

Illetlenség – ismétli magában Eva. Az illendő ellentéte, ami azt jelenti, hogy jó. Civilizált. Sok illetlen emberrel találkozott már életében, és a legtöbbjük kalapot viselt.

Miss Schaffer eltűnik a lépcsőn, és a másodtiszt visszajön a létrán. És most, hogy Miss Schaffer nincs a közelben, megint rámosolyog Evára. Ravaszul. Mert hagyta, hogy megcsókolja. És hogy a blúzára tegye a kezét. Aszpirinért. Amikor Brigit beteg volt, és az orvos azt mondta, mások még betegebbek.

– Ami jár, az jár – mondta a másodtiszt.

Brigit egyik lábát a korlátra teszi, majd teste előredől az alsó fedélzet felé. Eva megragadja a szoknyáját, és visszahúzza.

Brigittre gyorsan kell reagálni.

– Nem – suttogja Eva, újra megfogja a kezét, és megsimogatja a karját. – Ne arra!

Nem lett volna szabad Brigitnek meglátnia a korláton.

A másodtiszt undorodva rázza a fejét. Pedig Brigit csak a gyerekeket akarta látni. Eva azonban ugrott volna. Vagy csupán elengedte volna a korlátot.

A másodtiszt nem tudja, hogy Eva tette a döglött patkányt a szennyeszsákjába.

Ami jár, az jár.

– Komm mit! – suttogja Eva. Már csak Brigittel beszél németül. Elvezeti a lányt a korlát mellől, el a matróztól, lefelé a lépcsőn, a fedélzet alatti sárga elektromos fénybe. Befordulnak a sarkon, és Eva kinyit egy kis faajtót.

Kalapjaik egymás mellett fekszenek egy keskeny ágyon a szűk kabinban, amely a lakhelyük volt a vad tengeri út során. Eva utálja a kabint. Túl szűkös. De bármikor elfordíthatja a kulcsot a zárban, és ez tetszik neki. Ahogy a többi utasnak is. Félnek Brigittől.

Valószínűleg jól teszik.

Eva elfordítja a zárat, és leülteti Brigitet az egyetlen székre.

Megigazítja Brigit blúzát – már nem olyan fehér, mint egykor volt, de ropogósra vasalt –, és meghúzza lefelé a gomblyukakat, ahol a mellrészen szétnyílnak. Aztán feltűzi Brigit kalapját. Csúnya kalap, kávébarna és formátlan, de Brigit gyönyörűvé teszi. Tiszta kék szemével pislog, miközben Eva a tükör felé fordul. Eva haja zilált, és a színe, mint Brigit kalapjáé. Előző este feltűzte, ahogy az anyja rászoktatta. Hogy megszelídítse a fürtöket.

Minden, ami szelíd, már eltűnt. Elveszett a tengeri szélben.

Az anyja is elment. Elégett a múlttal.

Eva a fejére nyomja saját kalapját, majd lesimítja a szoknyáját, és megtapogatja a bélésbe varrt papírokat. Biztonságban vannak. Talpra állítja Brigitet, és ellenőrzi a szoknyáját. A papírok ott is biztonságban vannak. Ki tudja tapintani őket. Vajon más is ki tudja majd tapintani? Milyen alaposan fogják átkutatni őket? Mi lesz, ha nem válik be a terv?

A férfi azt mondta, hogy működni fog.

Eva tudja, hogy a férfi hazudik.

Eva a mosdótál felé fordul, és úgy tesz, mintha kezet mosna. Brigit nem láthatja, hogy fél. Soha.

Mélyen lélegzik. És színleg mossa a kezét.

Aztán megtörölközik, odaadja Brigitnek a bőröndjét, és ráilleszti az ujjait a fogantyújára. Mosolyog, de nem szívből.

– Ideje indulni – mondja. – Maradj mellettem, jó?

Brigit pislog.

Eva felkapja a táskáját és a bőröndjét, és utoljára kilépnek biztonságos kis kabinjukból, fel a fémlépcsőn, és ki a kikötőszagba. Zászlók csattognak a kötelek mentén, a horgony motorja megremegteti a lábuk alatt a deszkákat. Brigit összerezzen. Az alsó fedélzeten nyüzsgés van – menekültek, hadimenyasszonyok és családok darabjai lógnak a korláton, kiabálnak és sírnak karjukat és zsebkendőjüket lengetve. A kikötőbak körül is ott nyüzsögnek az emberek, ujjonganak és sírnak karjukat és zsebkendőjüket lengetve.

Neki senki sem integet odalent.

Eva gyorsan a válaszfal felé fordítja Brigitet, háttal a zajnak és a tömegnek, és lehúzza a kalapja karimáját, hogy egy kis sátrat képezzen az arca körül. Brigit kinyújtja a kezét, ahogy tanította neki, Eva pedig elővesz két gombot a táskájából, és Brigit tenyerébe nyomja. Brigit mosolyog, szórakozottan megérinti a gombokat, és ekkor kopogó cipőivel megjelenik Miss Schaffer.

– Hát itt vannak! Eva Gerst és Brigit Heidelmann. – Kipipál két rubrikát a listáján. – Megvannak a papírjaik?

Eva felemel két papírköteget, és megmutatja őket Miss Schaffernek. A szoknyájukban rejlőket azonban nem mutatja meg. Miss Schaffer bólint, és továbbhalad a formálódó soron. Harmincnyolcan vannak a csoportjukban, kisgyerekektől nagyszülőkig, lengyelek, franciák, ukránok, lettek és magyarok. Eván és Brigiten kívül nincs más német. Mert a németek az ellenség.

Mindenkinek új bőröndje van. Szerencsések. Amerikába jönnek. Maguk mögött hagyják a poklot, mintha csak valami rémálom lett volna.

Vagy éppen magukkal hozzák.

– Mutassák meg a tisztnek a papírjaikat! – kiabál Miss Shaffer a sorának. Az éljenzés zaja fülsiketítő. – Nincs mitől félni! Csak válaszoljanak őszintén a kérdésekre, semmi okuk az aggodalomra…

Csakhogy Eva nem őszintén fog válaszolni. Brigit pedig egyáltalán nem fog felelni.

A hajó lelassul, a zászlók lelankadnak, a hajópadlók megnyugszanak Eva lába alatt.

Amerika.

Sokáig várnak. Brigit megunja a gombokat. Eva ad neki még egy kéket, amelyet erre a célra tartogatott. A fölöttük keringő sirályok rikácsolnak. És végre megindul a sor a pallón, az emberek koffereket és utazóládákat cipelnek, címkével ellátott batyukat visznek a fejükön. Eva elveszi a gombokat, és erősen fogja Brigit kezét. A kikötő egyre közeledik, a tömeg neveket kiabál, a sok angol szó vadul és idegenül cseng Eva fülében. Az előttük álló férfi sír a boldogságtól.

Mennyi remény! De Eva nem a reményért jött.

Hanem az igazságért.

A két lány szilárd talajra lép. Amerikai földre.

És Amerika egszerre hatalmasnak tűnik.

Egy napsugár rést talál a felhőkön, megszínezi a hajót, az arcokat. Eva most már látja a szobrot, egy másik kis szigeten áll a víz túloldalán, karját feltartja a napba. Brigit felnéz. Mindig is szerette a fényt. Üdvözült mosoly terül el az arcán. Angyali.

– Üdv Amerikában! – köszönti őket egy férfi. Egy fiatalember, aki úton van valamerre. Brigit mindig megállásra készteti a férfiakat. Ennek rövidre nyírt haja van, vállán katonai vászonzsák, és egyenruhát visel. Katonai egyenruhát.

Tehát ő is megjárta a poklot.

Brigit összerezzen, és Eva egy kicsit elé áll. Az egyenruhás fiatalember nem veszi észre. Valami fényes dolgot dob a levegőbe.

Eva elengedi a bőröndjét, hogy elkapja. Egy kis cukorka, aranyfóliába csomagolva, csillog, mint egy drágakő. Brigit reszketése abbamarad. Tudja, hogy édesség. Elmosolyodik, és gödröcskék jelennek meg az arcán.

– Köszönöm – mondja Eva, és a hangja hallatán a fiatalember arca megkeményedik. Mint a pisztolyfém.

– Fritz – mondja. És Eva cipőjére köp.

2.

––– 1945. február –––

Ezen az úton nincsenek autók.

Hosszan, egyenesen, üresen szeli át a rétet, és egészen a ködös horizontig nyúlik, amely éppen a dombtetőn túl fekszik. Éppen a kormánykerék hatótávolságán túl.

Ezért jött ide.

Inge beletapos a gázba, mire az autó nekilódul, a kerekek elhagyják a földet.

Olyan érzés, mintha repülnének. Mintha zuhannának.

Aztán az autó ismét az aszfaltnak csapódik, és a lányok feje a tetőnek ütközik. Annemarie felsikolt.

– Inge! Meg fogsz ölni minket! – De ő csak nevet rajta. Nevet a saját merészségén.

Nem kérdés, hogy Inge merész. Ismét beletapos a gázba, és egy kicsit túlságosan erősen rántja meg a kormányt egy jéggel borított pocsolya körül. Az autó megcsúszik, oldalra dobja őket, majd visszatalál az útra. Sár fröcsköl az ablakokra.

– Apád észre fogja venni, milyen koszos az autó! – tiltakozik Annemarie.

– A papa kezes bárány – mondja Inge. – És különben is, elutazott. – Szokásához híven.

– Akkor anyád fogja észrevenni.

Az már nagyobb veszély.

– Majd lefizetem Kurtot, hogy mossa le – mondja Inge, és felgyorsít, mire Annemarie ismét felnyikkan.

Hamarabb vallaná be a mamának, hogy ellopta a papa autóját, és egészen Berlinig ment vele, mint hogy Annemarie ült benne. A mama szerint Annemarie alsóbb osztályból való. Csak mert egy olyan tanyán él, amely a mama apjáé volt. De a klubjuk vezetője, Frau Koch azt mondja, hogy az új Németországban nincsen kaszt vagy osztály. Hogy minden német vér értékes. Hogy a gyerekek ne hallgassanak a szüleikre, mert a szüleik öregek. A fiataloké a jövő. A fiatalok fogják uralni Németországot.

És különben is, a mama csak féltékeny, mert Annemarie magas, szőke és tökéletes, Inge pedig nem az.

Inge kisöpri a haját a szeméből. A mama nevetséges.

Annemarie-nál jobb nácit elképzelni sem lehetne.

Inge rákanyarodik egy erdei útra, és végigszáguld a keskeny ösvényen. Aztán mindkét lábát ráteszi a fékre, féknyomokat vájva a sárba, miközben Annemarie előrebukik, majd vissza az üléspárnára. Itt nem látják őket a főútról, az Annemarie tanyájához vezető árnyas ösvényen haladnak.

– Szörnyű vagy – mondja Annemarie, de azért nevet. Aztán szúrós szemmel néz Ingére. – Egy könyvön ülsz?

Inge ráhúzza a szoknyáját a könyvre, amely A fajok degenerációjának vizsgálata címet viseli. Ez volt a legvastagabb, legkényelmesebbnek tűnő könyv, amelyet a papa könyvespolcán talált. Inge tizenhat éves, de nem lát át a kormánykerék felett. Legalábbis segítség nélkül.

Annemarie a szemét forgatja.

– Miért megyek bele ezekbe a dolgokba?

– Mert jó móka. És tudod, mi jó móka még? A csókolózás.

Annemarie előrehajol, arca komoly.

– Inge! Kivel csókolóztál?

– Kurttal. Tegnap. A szerszámoskamrában.

– Kurttal? Nem kellett volna! Mit szólna ehhez Frau Koch?

– Hogy jó német családból származik. Amúgy meg, Annemarie, miért mondanám el Frau Kochnak?

– De mi van Rolffal?

Inge erősebben szorítja a kormánykereket.

– Mi van vele?

– Csak… – Annemarie feldúltnak tűnik. – Te olyan szerencsés vagy. Rolfnak tökéletes pedigréje van. Inge, ugye nem…

– Persze hogy nem! Nem vagyok terhes. Nem úgy, mint te hamarosan.

Annemarie kuncogva böki meg Inge karját, és Inge nevet, bár nem biztos benne, hogy ez vicces. Múlt héten, a klubtalálkozójuk után Annemarie azt suttogta, hogy elhatározta: a jövő hónapban, miután betölti a tizennyolcadik életévét, azt csinálja majd, amit Frieda Hoffmann. Amikor Frieda Hoffmann tizennyolc éves lett, azt mondta az anyjának, hogy Hamburgba megy egy tanfolyamra, pedig valójában egy szép berlini házba ment, hogy találkozzon egy SS-tiszttel, és gyereket csináljanak.

Egy gyerek Hitlernek, szokta mondani Frau Koch, egy jó német gyerek, a legnagyobb ajándék, amit egy lány adhat a Führernek.

Csak talán nem az ember anyjának sofőrjével egy szerszámoskamrában.

– Nem mondtál semmit, ugye? – kérdezi Annemarie. Talán Annemarie-nak is azt kell majd hazudnia az anyjának, hogy tanfolyamra jár.

Inge kissé drámaian tiltakozik.

– Soha nem tenném. – De Annemarie még mindig szomorúnak tűnik, ezért hozzáteszi: – És nem engedem Kurtnak, hogy még egyszer megcsókoljon. Ha ettől jobban érzed magad.

– Jól teszed. Ez annyira igazságtalan Rolffal szemben! Rolf egy igazi hős.

Inge a szoknyája szegélyét vizsgálja. Tizenhárom éves koruk óta hetente legalább egyszer hallanak a hősökről. A bátor, fiatal katonákról, akik dicső győzelmeket aratnak Németországnak, legyőzik a kommunista agresszorokat és minden szövetségesüket. Még ingeket is varrtak nekik a klub többi lánytagjával együtt, a társasági esteken – képeslapokat írtak, több száz doboz cukorkát és cigarettát csomagoltak, hogy elküldhessék őket a frontra. Rolf megnyeri majd a háborút, és kezdetét veszi az ezeréves német uralom. Rolf pilóta, és tökéletes családból származik. Ráadásul tíz évvel idősebb Ingénél, az apja barátja, és hézag van az első fogai között.

Kurtnak hamarosan be kell vonulnia a hadseregbe, most, hogy már elég idős.

Annemarie felsóhajt.

– Apád a világ legkedvesebb embere, és te összetöröd a szívét. Menj haza, légy jó, és találkozunk a klubban. – Kinyitja a kocsija ajtaját. – És ne keveredj bajba!

– Én? Én soha nem keveredek…

Ekkor mennydörgés hallatszik, megremeg a levegő. Egy repülőgép az, olyan alacsonyan száll, hogy a szele felborzolja a hajukat. A madarak felszállnak, az örökzöldek recsegnek a fejük felett, de az ágak túl vastagok ahhoz, hogy többet lássanak a repülőgép elhaladó árnyékánál.

– Luftwaffe – mondja Annemarie. – A kommunisták ellen megyünk harcolni.

– Győzelemre – suttogja Inge automatikusan. Azt nem jegyzi meg, hogy ez nem német motor volt.

Amikor hazaér, bekapcsolja majd a rádiót, mindegy, mit mond a mama.

Annemarie integet, elsiet az ösvényen, és lopva az égre pillant, miközben Inge visszatolat az ösvényen. A hazafelé vezető út már nem szórakoztató. Egyedül unalmas autózni.

Az út egyik oldalán magas, szabályos sövények nőnek nyitott vaskapuk körül. Inge könnyedén rákanyarodik közöttük egy hosszú, lejtős kocsifelhajtóra, sebességben hagyja az autót, és leállítja a motort. Pontosan tudja, meddig fog visszagurulni. A kocsi elsuhan az istálló, a teniszpályák, a kis fák között, ahol csuszkák fészkelnek, és alig hallhatóan beáll a helyére a ház mögötti garázsban.

Kurt ott van, anyja Mercedesének motorháztetejét fényezi. Nézi, ahogy a lány leparkol, látja a sarat, és megrázza a fejét, sapkája alól kivillan világosbarna haja. Az ő hibája, gondolja Inge. Nem kellett volna megtanítania vezetni.

Ez azt jelenti, hogy a mama itthon van.

Inge kiugrik, és felveszi a könyvet, amelyen ült. Halványan érződik rajta a papa pipájának a szaga.

– Máris visszajött? – kérdezi. Mintha nem számítana.

– A bejáratnál tettem ki – válaszolja Kurt.

Akkor a mama nem látta, hogy a kocsi eltűnt. Inge felsóhajt a megkönnyebbüléstől. Annemarie talán a nagyobb titok, de abba inkább bele se gondol, mit szólna a mama, ha megtudná, hogy tud vezetni.

– Erich és Adolf is vele voltak?

– És Helga.

Helga a dada. Az új. Úgysem lesz velük sokáig.

– És a hegedűtanár, Herr Gundersen is itt van – folytatja Kurt. Ráhajol a kocsira, és letörli a pasztát, izzad az erőfeszítéstől. Az apja autója felé biccent.

– Csak fizetségért cserébe mosom le – mondja. Hangja ravasz. Egy kicsit gonosz.

Inge a mellkasához szorítja a nehéz könyvet. A papa mindig azt mondja, hogy semmi sincs ingyen, és hogy ez így igazságos. Ha valaki tesz érte valamit, neki viszonoznia kell. De Kurt talán mást ért „fizetség” alatt. És ő nem Annemarie.

Kurt felegyenesedik.

– Mézes süteményt akarok. Kettőt. Melegen.

Inge elmosolyodik a könyv fölött, hirtelen újra boldog. Kurt rákacsint, és a lány a füle mögé tűri a haját.

Még egy látogatás a szerszámoskamrába nem árthat senkinek.

Inge még mindig mosolyogva kisurran a garázsból, át a kerten, a hátsó ajtón, és bemegy a konyhába. Frau Kruger gőzfelhő mögül integet neki, aztán máris a lépcsőn van, azon, amelyet a cselédek használnak. Megáll. A szalonból fals hegedűszó hallatszik – ez biztosan Adolf; Erichnek már egészen jól megy. Inge ügyes. Nagyon ügyes. Zongorázik. De a mama véget vetett az óráknak. A mama szerint a tanára túl sokat foglalkozik külföldi zeneszerzőkkel. Ez az értelmetlen romantika nem tesz jót egy olyan léleknek, mint Inge. Így Inge csak akkor tudja gyakorolni a Clair de Lune-t, amikor a mama nincs otthon.

Újra felcsendül a hegedű. Inge szorosan magához öleli a könyvet, és felszalad a lépcsőn – pontosan tudja, hol nem nyikorognak a lépcsőfokok. Egyik szemét az ajtó résére szegezi, hogy ellenőrizze a felső folyosót. Amikor megbizonyosodik, hogy senki sincs ott, átsurran a vastag, néma szőnyegen, és beslisszol az apja dolgozószobájába.

Inge belélegzi az áporodott dohányillatot, amely már majdnem eltűnt. Önzőség a papát hazavárni, mert fontos dolga van. Munkája létfontosságú Németország számára. Létfontosságú a háború szempontjából. Még a Führer is így gondolja. De Inge mégis hazavárja.

Az íróasztal mögötti polcról hiányzik egy könyv: innen vette le A fajok degenerációjának vizsgálatát. Inge lábujjhegyre áll, és visszatolja a helyére Rudin Öröklődés és faji higiénia a nemzetállamban és Engedély a méltatlan élet elpusztítására című művei közé. Ujjai megdermednek az utóbbin.

A papa azt mondja, hogy soha nem szabad az érzelmeink alapján ítélni. Az érzelmek megnehezítik a helyes döntések meghozatalát, ami gyengeség.

– Te milyen leszel? – szokta kérdezni a papa, miközben megborzolta a haját. – Gyenge vagy erős? Mit gondolsz, Vögelchenem?

Erős, felelte neki mindig. Ő az erősek közé fog tartozni.

Inge ujjai megérintik a könyv gerincének arany betűit.

– Inge von Emmerich vagyok – suttogja. – A papához, a mamához, Németországhoz és a Führerhez tartozom. Ők szeretnek engem, és én is szeretem őket. – Ahogy a papa tanította neki. Hússzor, amikor reggel kinyitja a szemét, és hússzor éjszaka, közvetlenül alvás előtt. Vagy bármikor, amikor… elbizonytalanodik.

Az utóbbi időben bizonytalanabb volt. Mostanában olyasmikre gondol, amikre nem kellene.

Aztán eszébe jut a repülőgép.

Inge odafordul a papa íróasztalához, félretol egy halom aktát, és a rádióért nyúl. Kattan a gomb, és felébred az állomástárcsa, sárga fénye pislogni kezd, mint egy lassan kinyíló szem. A dolgozószoba megtelik élettel, és a rádió felmelegedésével egyre tisztábbá válnak a halk, elmosódott szavak. Nem kell behangolni. Csak egyetlen állomás van engedélyezve. És akkor észreveszi egy mappa szélét, amely kilóg a köteg aljából.

Az ő neve szerepel rajta.

Miért van a papának olyan aktája, amelyen az ő neve szerepel?

– Inge!

Inge azonnal ellép az íróasztaltól, kezét bűnbánóan a háta mögé teszi. A mama áll az ajtóban.

– Mit csinálsz? – kérdezi a mama. Valaha szőke haja, amely mára ezüstszürkére fakult, makulátlan, sima kontyba van rendezve. Hangja acélosan cseng. Minden szótag a helyén van.

A mama odasiet az íróasztalhoz, sarka tompán kopog a szőnyegen, és addig forgatja a rádió gombját, amíg az kattanó hangot ad ki. A meleg fény elhalványul, és a szoba ismét hideg és kihalt lesz. A mama lenéz rá. Aztán lendül a keze, és pofon vágja Ingét.

Inge feje félrecsapódik. Arca lángol, de nem sír. A német lányok nem szoktak sírni. A mama várja, hogy elsírja-e magát.

Nem fogja.

Inge lehunyja a szemét.

A mama megint megüti.

Inge von Emmerich vagyok. A papához, a mamához, Németországhoz és a Führerhez tartozom. Ők szeretnek engem, és én szeretem őket. Inge vagyok…

Ezúttal énekli a fejében. A Clair de Lune dallamára.

– Menj a szobádba, Inge! – utasítja a mama. – És tűzd el a hajadat!

Inge megkerüli az anyját, és elhagyja a dolgozószobát. Hallja a földszinten szóló hegedűt. Most Erich játszik egy gyönyörű Sztravinszkij-darabot. Pedig az orosz zene sokkal rosszabb, mint a francia. Legalábbis Frau Koch ezt mondja. Inge komótosan sétál végig a folyosón, felemelt fejjel.

Inge von Emmerich vagyok…

Hideg fény szűrődik át az ablak csipkefüggönyén, amitől az ágyán lévő kék szaténtakaró simának és fényesnek tetszik. Inge leül a fésülködőasztalhoz, térdét a fodros terítő alá tolja, és nem tűzi el a haját, ahogy a mama kérte. Felvesz egy kefét, rövid, sötét haját az ujja köré csavarja, és megpróbál megszelídíteni egy tincset. A mama megpróbálta kivilágosítani a haját, amikor kicsi volt, a szobalánnyal citromlevet fésültetett bele, és addig kellett a napon ülnie, amíg a bőre le nem égett. Nem sikerült. A haja csak sötétebb lett.

Nem akar a tükörbe nézni. Nem akarja látni a pofon piros nyomát az arcán.

A mama tényleg féltékeny Annemarie-ra. Mert Annemarie édesanyja elnyerte a gyermekvállalásért járó kitüntetést, ő pedig nem. Mert Inge állítólag jobb, mint Annemarie, pedig nem az. Mert Inge ért a zenéhez, a mama pedig nem.

Ingének nem szabadna ilyesmire gondolnia.

Fájdalmat érez a gyomrában.

Odamegy az ablakhoz, és elhúzza a csipkefüggönyt, hogy megnézze a tölgyfában fészkelő csuszkákat. A papa egyszer a kezébe adott egy csuszkát. Puha volt és aranyos, tollazata égszínkék, narancsos árnyalatokkal. Mert a papa szereti őt.

Rolf is azt mondja, hogy szereti. A leveleiben. Hogy a szeme úgy ragyog, mint az ég. Milyen különös, hogy hazudik a leveleiben. Inge szeme nem is ragyog. Még csak nem is kék. És nem is mosolygott rá soha. Főleg nem úgy, mint a napfelkelte.

Talán a papa mondta Rolfnak, hogy ilyeneket írjon. Talán a papa mondta neki, hogy írjon leveleket. Vajon mi történt azzal a kismadárral? Nem emlékszik rá.

Ingének ilyesmire sem szabadna gondolnia. Fáj. Rosszul lesz tőle. Elengedi a függönyt, de a gondolataival nem tud mit kezdeni.

Egy féltékeny anya. Francia zeneszerzők. Nem megfelelő hajszíne. Ibolyák a mezőn, majd egy csokorban a kezében. Egy akta a többi mappa alá rejtve. Egy akta, rajta a nevével. És Ingének beugrik egy szó. A gomb kattanása előtt hallotta. Tisztán hallotta, mielőtt a mama kikapcsolta a rádiót.

„Amerika.”

3.

––– 1946. augusztus –––

Eva figyeli, ahogy a vászonzsákos fiatalember elsétál, és eltűnik a kikötő zajos tömegében. Aztán azt suttogja:

– Semmi baj, Brigit. Nézd, lepucolta a cipőmet.

Felvesz egy darab újságpapírt a földről, és letörli a köpetet a cipőjéről. A fekete, bokapántos cipő a ruhásdobozból került elő a deportáltak táborában, és főnyereménynek számított – a többieknek túl kicsi volt, ezért kapta meg Eva. Magasabbnak látszik benne. Eva engedi, hogy az újságpapírt elvigye a szél, amikor végzett: a papírgalacsin egy darabig kavarog a tengeri levegőben, majd eltűnik, mint a köd. Eva megfogja Brigit karját, és kicsomagolja neki a cukorkáját.

– Edd meg! – mondja neki. – Finom.

Brigit megeszi az édességet, még a csomagolást is lenyalja. A hajó többi utasa kezd összegyűlni körülöttük, a tömeg patakként hömpölyög.

– Menjenek tovább! – adja ki az utasítást Miss Schaffer, egy síró kisgyerekkel a csípőjén. – Maradjanak együtt, kérem. Jöjjenek velem! Gyere el a peremtől, Edgar!

A csoport lassú, és úgy bolyong, mint a rosszul terelt birkák, miközben hajókürtök harsognak, sirályok rikoltoznak, és tengerészgyerekek és gyors angolok szaladgálnak a dokk fölött. A zaj ellenére Eva hallja a papírzörgést, amely a szoknyája béléséből jön, valahol a térde magasságából.

A dokk végében van egy épület. Olyan, mint egy hatalmas fészer. Nincsenek rajta golyó ütötte lyukak. A nyitott ajtókon keresztül íróasztalokat lát, amelyeket úgy állítottak fel, mint ellenőrzőpontokat az utakon, a túlsó végében pedig egy fehér kerítés, amely visszatartja a családjuknak kiabáló emberek tömegét. Az utasok közül néhányan elszaladnak az asztalok mellett, és a kerítésen át megölelik és megcsókolják rokonaikat. A piros és tengerészkék egyenruhás férfiak néhány másodpercre engedik nekik, majd elvonszolják és visszaterelik őket a sorba.

Eva érzi, hogy zubog a vére az ereiben. Nemet fognak mondani. Azt fogják mondani, hogy menjen haza, pedig nincs is otthona. Kivallatják. Megverik. Leköpik a cipőjét. Bezárják egy szekrénybe. Egy apró, sötét szekrénybe, ahol nincs elég levegő. Elviszik Brigitet, és kórházba dugják. Egy táborban.

Miss Schaffer azt mondja, hogy Amerikában nincsenek koncentrációs táborok. De senkiben nem lehet feltétlenül megbízni.

Nem hagyja, hogy Brigit koncentrációs táborba kerüljön.

Brigit a szoknyája szegélyét piszkálja. Bizonyára ő is hallja a zizegést. Eva elhúzza a kezét, és visszabújtatja a karjába. Odaadja neki az egyik gombot. Nem hagyhatja, hogy Brigit felidegesítse magát. Hogy bárkit is bántson. Itt és most nem.

Beállnak a sorba. Miss Schaffer fontoskodik és kotkodácsol. Eva lehúzza Brigit kalapjának karimáját, hogy elrejtse az arcát. Közelebb mennek. Egyre közelebb. Amíg be nem érnek a fészerbe. Egy íróasztal elé kerülnek, ahol egy nő lepecsételi a papírjaikat. Aztán egy másik asztal következik, ahol egy másik nő újabb papírokat vizsgál át, és szintén pecsétel. Aztán még egy asztal, ahol ezúttal egy férfi ül. Egyenruhában. Katona. Mint a fiú, aki leköpte őket.

Eva Brigit elé áll. Meggyőzőnek kell lennie. Magabiztosan kell beszélnie angolul. A férfinak azt kell hinnie, hogy jó ember. Hogy tisztességes. Hogy van mit nyújtania.

El kell hinnie minden hazugságát.

A férfinak látnia kell azt az apró jelet, amelyet a papírjaik alsó sarkára tettek.

Eva fél, hogy a férfi nem veszi észre. De Brigit előtt nem félhet. Eva felemeli az állát, és elmosolyodik. Mosolya kissé vadnak tűnhet, mert a férfi kétszer is döbbent arccal pillant fel.

– Papírok? – kérdezi, és kinyújtja a kezét.

Eva az asztalra teszi a papírjaikat. Brigit megint a szoknyáját piszkálja. Eva elhúzza a kezét. A férfi megvizsgálja a dokumentumokat, és oldalra billenti a fejét, hogy megnézze Brigit arcát. Majd tovább olvas, és meglepettnek tűnik. Mondták Evának, hogy meglepettnek fog tűnni.

– Mennyi ideig élt Berlinben? – kérdezi.

– Nyolc hónapig – válaszolja a lány. – Utána a francia zónában.

– És azelőtt?

– Drezdában – mondja Eva. Ez nem igaz.

– Hmmm.– A férfi felnéz Brigitre. – És magával mi a helyzet?

Brigit egy elektromos ventilátort figyel.

– Azt kérdeztem, mi van magával, Fräulein? Nem válaszol?

– Nem – feleli Eva. – Nem tud.

A katona felsóhajt, és homlokát ráncolva visszatér a listájához. Tudja, gondolja Eva. Látott már másokat is, akik megsínylették a háborút. Ezt mondták az orvosok is. Hogy Brigit „megsínylette a háborút”. De ez a férfi, rövidre nyírt hajával és a bal kezén lévő égési sérüléssel tudja, hogy a pokol nyomot hagy. Átnézi a köteget, és megtalálja az ajánlóleveleket. Elolvassa az egyik oldalt, majd a másikat. Felhúzza a szemöldökét.

– És hány éves? – kérdezi.

Eva kinyitja a száját. De nem jön ki rajta hang. A férfi vár. De arca megváltozott. Eva az apja arcát látja. Összevont szemöldökét. Összeszorított ajkát. És apja éles hangját hallja. Akár az összetörő üveg csörömpölése.

Hány éves? Hány éves?

Eva pislog, miközben az íróasztal mögött ülő férfi bámul rá, szemöldöke most már egészen a homlokáig húzódik. Ez nem az apja. Egyáltalán nem hasonlít az apjára. De a lány szinte érzi a dohány illatát. Izzadság csorog végig a gerincén.

– Tizennyolc – suttogja. – Brigit pedig tizenkilenc.

– Biztos benne?

– Igen – sziszegi Eva. Tudja, miért kérdezi. Mert túl sokára felelt. Mert túl alacsony. Mert Brigit huszonötnek néz ki, és mintha egy magazin címlapjáról lépett volna elő. A férfi nem téved, de ez felbosszantja.

– Ez szerepel a papírjainkon is. Látja a számokat, nem?

A férfi lenéz.

– Mindent lát a papírjaimon?

Nem szabadna ezt tennie. Nem szabadna felhívnia a figyelmét a jelzésre. Mondták neki, hogy ne tegye. A férfi összevonja a szemöldökét. Eva szaporán kapkodja a levegőt.

– Azt akarja mondani, hogy hazudok?

Brigit nyöszörög, és Miss Schaffer cipősarka sietősen kopog a hátuk mögött a betonon. Az íróasztalnál ülő férfi felpillant, és megrázza a fejét.

– Nyugodjon meg, édesem! Elég egy pillantás abba a nagy szemébe, és a Bibliára is megesküdnék, hogy negyvenegy éves. Vagy nyolcvannégy.

Ebben sem téved teljesen.

A férfi ismét megrázza a fejét, és lepecsételi Eva papírjait elmosódott, vörös tintával. Ugyanezt teszi Brigitével is. Eva hallja, ahogy Miss Schaffer felsóhajt. Összerendezi a papírokat, az asztalhoz veregeti a köteg szélét, és átadja Evának.

– Hagyja ki az orvosi vizsgálatot, és haladjon egyenesen át! – sóhajt fel a férfi. – És legyen velünk kedves, Fräulein!

Eva megrántja Brigitet, aki csoszogva elindul, de nem szívesen hagyja ott a ventilátort. Brigit talán magasabb, de Eva erősebb. Szíve ugyanolyan gyorsan ver, ahogy a cipője kopog. Gyorsabban, gyorsabban. Szoknyája zizeg. Elhalad a többi asztal mellett, a többi várakozó mellett, és beáll a kígyózó sorba, amely be akar jutni Amerikába.

Leülnek egy padra, és amikor Miss Schaffer és a többi utas már túljutott az íróasztalokon, ismét leülnek, ezúttal egy komp padjára.

Ez itt New York. Erős, ép falaival, melyeket nem szakítottak át golyók vagy bombák. Az üvegek csillognak a visszatükröződő naptól. Az épületek egyre magasabbak. Egyre közelednek. Egy város, amely a szikrázó öbölben úszik.

Újra felveszik a bőröndjeiket. Eva erősen kapaszkodik Brigitbe és a táskájába. Le a kompról, be a folyosóra, ahol visszhangot ver a cipőjük sarka. Fel egy lépcsősoron. Át egy nehéz ajtón, és egyenesen ki a forgalmas járdára.

A falak úgy veszik körül őket, mint eg téglából emelt kanyon. Az utca mindkét oldalán teherautók és személygépkocsik zakatolnak, majd megállnak, zakatolnak, majd megállnak, dudálnak, férfiak kiabálnak, összeütköznek a vállak. Elsuhan mellettük egy bicikli. Eva kenyér-, parfüm- és tengerillatot érez, amelybe szemét- és kutyaürülékszag vegyül.

Amerika.

Senki sem állította meg őket. Senki sem futott utána, hogy megrántsa az ingujját, és visszaküldje. Brigit meghátrál a váratlan mozgolódástól. A zajtól. Az emberektől. De Eva becsukja a szemét. Nagy levegőt vesz.

Működött. A terv működött. Pontosan úgy, ahogy a berlini ember megmondta.

Romlott üzletet kötött.

És most, Amerikában, bosszút fog állni.

Ami jár, az jár, bár kétli, hogy a berlini férfi egyetértene vele.

Kimondja a neveket. Halkan, gyorsan, az orra alatt. Huszonhét név.

Huszonhét ok az igazságtételre.

Huszonhét ok arra, hogy megtalálja az apját.

4.

––– 1945. február –––

Ingét elringatja a mozgó autó, tekintete az elhaladó szántóföldeken jár, a dombok lilás foltként jelennek meg a távolban. Ugyanolyan színűek, mint feldagadt arca.

Nem neheztel a pofonokért. Végül is, ami jár, az jár. Tudta, hogy a mama megtiltotta a rádióhallgatást. Kockáztatott és vesztett. Ha semmibe veszed a tekintélyt, mondja apa, akkor megérdemled a büntetést. Mint a táborban, ahol Németország ellenségeinek rehabilitálásán dolgozik. Megtanítja őket engedelmeskedni. Hogy jobbak legyenek. Hogy hasznosak és produktívak legyenek. Ő nem engedelmeskedett, ezért a mamának meg kellett ütnie. Hogy megtanítsa, hogy jobb legyen. Jogos volt.

Csakhogy ma Inge látott valamit. Egy pillantást, amikor a mama visszahúzta a kezét. Egy apró mosolyt az anyja szája sarkában.

Korábban nem tudta. Hogy a mama élvezi, ha megütheti.

De az anyja csak azért akarja jobbá tenni, mert szereti őt.

Nem igaz?

Inge lopva az anyjára pillant, a magas sziluett csendben áll a másik ablak mellett. A mama dühös, mert egy döglött madarat talált a Mercedesben. Egy csuszkát. Az ülésén. Kurt esküszik, hogy nem tudja, hogyan került oda. Hogy biztosan beszorult a kocsiba.

Inge Kurt sapkájára néz, a rövid szőrszálakra a tarkóján. Még ha Kurt tudná is, ki tette, soha nem mondaná el.

Inge von Emmerich vagyok. A nevem Inge…

Újra elmondja. És újra. Ahogy tanították neki.

De nem érzi biztosnak. Kicsit rosszul érzi magát.

Amikor Wernigerodéba érnek, belemennek egy kátyúba, ami nem szokatlan a tél végén, de a mama leszidja Kurtot, amiért rosszul vezet. Azt mondja neki, biztosan a kommunisták küldték, hogy lyukassza ki a gumikat. Hogy Németország ellenségei örülni fognak, ha elgörbíti a tengelyt. Sokáig szidja, miközben Inge azon tűnődik, miért van Németországnak ennyi ellensége. A Führer azt mondja, azért, mert egyesek rossznak születnek.

Ő még soha nem látta Hitlert, de a mama igen, és a papa még találkozott is vele. Amikor a papa nincs otthon, a mama a Führer beszédeinek felvételeit játssza, Erich és Adolf pedig teherautókkal és vonatokkal játszanak a szőnyegen. A zsidók, mondja a Führer, nem olyanok, mint a németek. Nem értik a hatalmat. Született bűnözők. Zsebtolvajok, kábítószer-kereskedők és bankrablók. A zsidó nép egy vírus, amely megfertőzi Németország népét.

Ruth nem tűnt vírusnak. És bűnöző sem volt. Csak tizenkét éves volt, és egy sárga csillagot varrtak a kabátjára. Megengedték neki, hogy kezelje a pénztárgépet, és beindítsa a kenyérsütő kemencét a családja pékségében, ami a tizenegy éves Ingére mély benyomást tett. De Ruth olyan könyveket olvasott, amelyeket nem volt szabad. Érdekes könyveket. Egyszer kölcsönadott egyet Ingének, a táskájába csúsztatta. A világok harca volt a címe, és arról szólt, hogy a Marsról érkező emberek megtámadják Angliát. Inge zseblámpával olvasta a fodros szaténtakaró alatt, tágra nyílt szemmel.

Megbántódott, amikor Ruth búcsú nélkül távozott.

Most Ruth könyvére gondol, amelyet még mindig a szekrénye mögött rejteget. A rádióra gondol. És hogy ellopta a papa autóját. Talán ő a született bűnöző. Aki rossznak született. Legalábbis úgy tűnik, a mama így gondolja. Kurt azonban lemosta a sarat, így a mama nem jött rá, hogy elvitte a kocsit. Vagy hogy Annemarie-val találkozott. Vagy hogy mit csinált a szerszámoskamrában. Még a Clair de Lune-ről sem tud.

Inge mosolyogva kinéz az ablakon.

Meg kell szereznie azokat a süteményeket Kurtnak.

Az autó lassan halad a szűk utcákon, a régi vár tornyai és oromzatai a szikla tetejéről figyelik a kis várost. Wernigerodéban nem voltak bombák. Nem úgy, mint más helyeken, ahol a hadseregnek vissza kellett szorítania az ellenséget. Itt minden olyan, mint mindig is volt, kivéve az embereket, akik elköltöztek. Hogy a németek csak németekkel éljenek együtt. Kurt elhajt egy bedeszkázott szabóság mellett. Még két kanyar, és jön a pékség. Ahol egy új pék dolgozik. Elhaladnak Balterék régi háza mellett: csak azért kellett elköltözniük, mert nem engedték, hogy a fiuk belépjen a Hitlerjugendbe. A mama előrehajol az ülésben, és kikukucskál az ablakon.

Egy háztömbvezető áll a járdán, barna náci egyenruhája kissé szűk hasban. Egy írótábla van nála. Lejegyzi az orvoshoz igyekvő gazdálkodó nevét.

A gazdának óvatosnak kellene lennie, gondolja Inge, amikor megindokolja, miért megy orvoshoz. A háztömbvezető egyenesen a Gestapóhoz küldheti a nevét.

A mama megfordul, és visszanéz az utcára. Egy másik háztömbvezető karon fog egy nőt, éppen a bezárt templom előtt. És amikor Kurt lassít, és megáll Inge klubháza előtt, ott van még egy. Ősz hajú, ráncos, a legutóbbi háború veteránja, horogkeresztes karszalagjának vörös színe fénylik a „Német Lányszövetség” feliratú tábla alatt. Éppen Frau Koch fülébe suttog.

Inge kiugrik a kocsiból. A mama odahajol, hogy mondjon valamit, de Inge úgy tesz, mintha nem hallaná, és becsapja az ajtót, miközben integet egy csapat lánynak, akik a járdán közelednek.

– Szia, Inge!

Ingét is beveszik a csevegésbe, és együtt folytatják az utat. Inge úgy halad el a háztömbvezető mellett, hogy egy pillantásra sem méltatja. Végül is nem csinált semmit.

Legalábbis semmi olyat, amiről ő tudhatna.

Klubhelyiségük a régi, lambériával, nyikorgó padlóval, vajsárga vakolattal és fekete horogkeresztekkel díszített vörös lobogóval, amely keresztben lóg a mennyezeten, és meglibben, ahogy a lányok belépnek az ajtón. A szemközti falról Hitler néz le rájuk. Inge elmosolyodik. Megnyugszik. Felakasztja a kabátját egy sor kampóra. A szoba csevegéstől hangos. Kiveszi a hajcsatját, az egyenruhája zsebébe dugja, és nem vesz tudomást az arca miatti együttérző pillantásokról. Aztán figyel.

Ma van valami szokatlan a teremben, a beszélgetés fesztültnek tetszik. Halk duruzsolás. Mint egy rosszul behangolt rádió. Egy lány közvetlenül mögötte suttog, és Inge hallja a szavait: „lelőtte egy repülőgép”.

Megfordul, de a lány már odébb állt.

Ez nem lehet igaz.

Annemarie is megjelenik, arca ragyog, hosszú, szőke fonata a hátára hullik. Integet, majd Frau Koch a terem elejébe trappol. Inge leül, és kihúzza magát, majd Frau Koch összecsapja a tenyerét. A beszélgetés azonnal abbamarad, a székek nyikorgása elhalkul.

Frau Koch végignéz rajtuk. Nagydarab nő, erősnek tűnik, és Annemarie többször is beleöklözött Inge karjába, amikor Inge kuncogva nyaggatta, hogy szerinte Frau Koch egyedül is képes-e elhúzni egy ekét. Inge tekintete találkozik Annemarie-éval, aki a terem túlsó felében ül. Annemarie megrázza a fejét, és az ajkába harap, hogy ne mosolyogjon.

– Hit és szépség – szólal meg Frau Koch a csöndben. – Honnan jön a hitünk? Honnan merítjük a hitünket?

– A Führerünktől – mondják egyöntetűen. – Németország megmentőjétől.

Inge Hitler portréját nézi. Milyen érzés lehet istennek lenni?

– És honnan merítjük a szépségünket?

– A tiszta szívből és tiszta vérből – felelik a lányok.

– És miért vagyunk itt?

– Hogy elküldjük a vérünket a föld minden szegletébe, és megtöltsük a világot Németország nemességével.

A lányok felállnak, és Frau Koch feltesz egy lemezt a lemezjátszóra. A tű serceg, megugrik, aztán megszólal a zene. A lányok egyszerre veszik a levegőt.

Zászlónk lobog előttünk

a jövőbe menetelünk egymás mellett

Hitlerért menetelünk…

A Német Lányszövetség nem úgy énekli ezt a dalt, mint a Hitlerjugend fiúi, akik dobokkal és zászlókkal vonulnak végig az utcán. A lányok verziója, Inge szerint, sokkal muzikálisabb. Bár nem bánta volna, ha bokszolnia kell, és hálóba ugrania épületekről – Kurt szerint a fiúk ezt csinálják. Rápillant a Frau Koch mögötti falon lévő táblázatra, amelyen különböző szemszínek és bőrszínek szerepelnek a megfelelő férj kiválasztásához. Meg kellene néznie, hogy hová tartozik Kurt a táblázat szerint.

Vagy talán nem kellene.

Zászlónk az új korszak

És ez a zászló vezet minket az örökkévalóságba

Igen, ez a zászló többet jelent számunkra, mint a halál.

Frau Koch megvárja, hogy leüljenek és elhelyezkedjenek, megveti a lábát, és kezét a háta mögé teszi.

– Van némi mondandóm. Néhány lányunk között vita alakult ki. Páran kritizálták hazánk védelmét.

Szóval ezért van itt a háztömbvezető, gondolja Inge. A pletyka miatt, hogy valakit lelőtt az a repülőgép. Néhány hónappal ezelőtt volt egy másik pletyka is, miszerint a berlini lányok abbahagyták a rendszeres találkozókat, és helyette annak a jelzőberendezésnek a működtetésére képezik ki őket, amely az ellenséges repülőgépekre figyelmeztet. A háztömbvezető azt sem akarta, hogy erről beszéljenek. A mama azt mondta, hogy nem igaz. A jelzőberendezés működtetése a katonák dolga. Hitler sohasem engedné. És senkit sem lőtt le az ellenség Wernigerodéban.

– A Német Lányszövetségben – mondja Frau Koch –, ha valaki kritizálja az agresszió elleni háborúnkat, az azt jelenti, hogy kételkedik a Führerünkben. És a Führerünkben kételkedni árulás. Van itt olyan, aki kételkedik a Führerében?

Tekintete úgy söpör végig rajtuk, mint a géppuskatűz.

Egyetlen lélegzetvétel vagy cipőcsikorgás sem hallatszik.

A rendelőt azonban ellenőrizték, gondolja Inge.

– Jó – mondja Frau Koch. – Akkor folytatjuk az előkészületeket a Führer születésnapjának megünneplésére. Álljanak fel, és állítsák a székeket a falhoz! Annemarie Toberentz, kérem, ossza ki a karikákat.

A lányok engedelmeskednek Frau Koch parancsának, és székhuzigálás hallatszik. Inge összenéz Annemarie-val, amikor elhalad mellette. Mindketten tudják, mi következik. Oldalra tolják a székeket, kiosztják a karikákat, és sorba rendeződnek. Inge hátra áll, hogy ne legyen Frau Koch látóterében.

Újabb lemez kerül a lemezjátszóra, és elkezdődik a zene.

– Kettő, három, négy, és fel… – mondja Frau Koch.

Elkezdik a koreográfiát. A karikák felfelé emelkednek, aztán körbe, körbe, majd a másik irányba. Az összes karika együttes mozgása kissé hipnotikus hatást vált ki – az ünnepségen még inkább így lesz, ahol szalagkoszorút és a lábukat szabadon hagyó, rövid, fehér szoknyát fognak viselni.

Frau Koch tapsol.

– Állj! – kiáltja. Felemeli a tűt a lemezről. – Némelyikük nem jól csinálja. Annemarie, jöjjön előre!

Senki sem lepődik meg. Mindannyian erre vártak. Még csak nem is Annemarie hibája. De neheztelés tölti meg a levegőt, különösen a szidás után. Annemarie lassan, felemelt fejjel lép előre.

– Mutassa meg a második pozíciót! – mondja Frau Koch.

Annemarie magasra emeli a karikáját az egyik oldalon, az ellenkező lábát hátra emeli, lábfeje spiccel, hosszú, szőke fonata a hátára hullik. Tartása egyenes, szilárd, arca derűs.

– Nézzék a lábát, lányok! – Combig felemeli Annemarie szoknyáját. – Látják, milyen hosszú és feszes? Minden egyes izom tökéletesen kirajzolódik. Így kell kinéznie egy német lánynak. Így mutatjuk meg a világnak a kecsességünket és a jó egészségünket. A Führerünk nem érdemel kevesebbet.

Csakhogy a Führer nem is fogja látni. A nagy ünnepségen Berlinben lesz. A kollektív gondolat úgy hullámzik a csöndben, mintha valaki kimondta volna. Frau Koch összehúzza a szemét.

– Talán a Führerünk eljön Wernigerodéba, hogy ellenőrizze a teljesítményünket. Lehet, hogy írok neki, és meghívom.

Az ötlet bombaként csapódik a szobába. Inge tekintete a portréra vándorol. Vajon Hitler látni fogja a lábát?

– A következő próbánk előtt mindannyian ötven lábemelést végeznek minden este, amíg a comb- és vádliizmaik pontosan úgy nem néznek ki, mint Annemarie-é.

Ehhez varázslatra lesz szükség. Frau Koch meghallja a hangtalan nyögést.

– Kérem, egy percig vegyék szemügyre Annemarie alakját – mondja, és azonnal az órájára néz.

A teremben zsongás támad, miközben a lányok Annemarie lábát tanulmányozzák. De Inge az arcát nézi. Tudja, hogy Frau Koch zavarba hozza Annemarie-t: állandóan vele példálózik. De minek szégyellje magát, amikor pontosan olyan, amilyennek lennie kell? Kegyetlen dolog azonban úgy mutogatni Annemarie tökéletességét, hogy közben a levegőben kell tartania azt a karikát. Már biztosan fájnak az izmai.

Annemarie meg sem rezdül. Még az arckifejezése sem változik. De sír. Egyetlen könnycsepp jelenik meg a szeme sarkában. Inge megrázza a fejét.

A német lányok nem sírnak.

Annemarie könnye legördül, majd elbújik a hajában, de Frau Koch nem veszi észre a nyilvánvalót. És akkor Inge rájön, hogy Frau Koch nem az óráját nézi, hanem a szoba hátsó részét. Inge is odanéz.

A mama áll a klubhelyiség ajtajában.

Akár egy invázió. Egy támadás. A mamának nem kellene itt lennie. Nincs itt keresnivalója szedett szemöldökével, sima bőrével, fényes táskájával és szőrmegalléros kabátjával. Fejét kissé oldalra dönti, és Annemarie-t tanulmányozza. Aztán tekintete végigsiklik az egyenruhák és a copfok sorain, és megtalálja Ingét.

Inge érzi az összehasonlítást. Pontosan érzi. Gyorsan elfordítja a fejét.

Valami nincs rendben. A mama nem lenne itt, ha minden rendben volna.

Tudja. Kiderült az autó. Vagy Kurt. A mama mosolyára gondol, és félelem kúszik végig a nyakán, akár egy pók.

– Elnézést, Frau Koch, hogy megzavarom az óráját. – A mama hangja hűvös. Nyugodt. – De szükségem van Ingére, kérem. Most azonnal.

Vagy talán nem is erről van szó, gondolja Inge. Talán a repülőgépekhez van köze. Talán amiatt van, amit a rádióban mondtak.

Amerika miatt.

Az ellenség miatt.

5.

––– 1946. augusztus –––

Eva egyik kezével a táskáját és a bőröndjét szorongatja, a másikkal Brigitet, miközben hömpölyög mellettük a tömeg. A kompépületen túli utca kicsit olyan, mint egy dokk, csak vontatóhajók és hajók helyett autók és teherautók szántanak át a vasalt öltönyök és munkássapkák, piros ajkak és tiszta kesztyűk tengerén. Elsétál mellettük egy nő fátyolos kalapban, pórázon tartott kutyával. Tekintete találkozik Eva tekintetével, majd tovasiklik.

És Eva érzi az összehasonlítást. Pontosan érzi. Mindannyian félrenéznek. Még az öregember is, aki a sarkon ül egy halom újságon. A tekintetek úgy kerülik az arcát, mint ujjbegy a forró vasalót.

Tudják, gondolja Eva. Tudják, hogy nem vagyok tisztességes.

És akkor észreveszi, miért van ekkora tömeg. Egy buszt ábrázoló tábla alatt állnak. Eva hátralép, erősen kapaszkodik Brigit karjába. Brigit leszegi a tekintetét. A lábát nézi. És cipeli a bőröndjét. Ahogy Eva tanította neki. Egészen addig, amíg el nem érik a téglaépületet. A buszra várakozók szépen kettéválnak. Fehér arcok az egyik oldalon, barnák a másikon. Mintha lenne egy kerítés, amelyet Eva nem lát.

Mondták neki, hogy Amerika ilyen lesz.

Miss Schaffer kicsit közelebb tereli őket a csoport többi tagjához. Most egy újabb kisgyerek lóg a csípőjén, egy kisfiú, aki olyan fáradt, hogy a feje a nő vállára hanyatlik. Pulóverén egy cédula, mint valami csomagon, amelyet át kell venni. Mint az összes többi kicsinek. És pontosan ez is történik. Férfiak és nők, főleg nők, érkeznek még több papírral, megnézik a cédulát, aztán elviszik a zavarodott gyerekeket.

Eva figyeli őket. Nézi a szoknyaszegélyüket, a körmüket, a szemöldöküket és a cipőjüket. Ezekből a dolgokból sokat meg lehet tudni egy emberről. Az egyik hét centi magas, vadonatúj magas sarkút visel, körme sötétvörösre van festve, ki van húzva a szemöldöke, és szoknyája soha nem volt leeresztve. Gazdag. Rengeteg ideje van magával foglalkozni. Egy másik ember fényes, lapos sarkú cipőt és tengerészkék nadrágot visel, kézelője foszlik, és a két szemöldöke között barázda húzódik. Munkásember, de rendezett. Nem visz el gyereket. Egy kandelábernek támaszkodva cigarettázik.

Eva azon tűnődik, érte vajon ki jön, és milyen lesz a körme.

Jön a busz, és elviszi a kettévált tömeget. Helyette újabb tömeg gyűlik össze, amely szintén kettéválik a láthatatlan kerítés mentén.

Hitler biztos egyetértett volna vele, hogy Amerikában így működnek a dolgok.

Brigit megpróbál leülni, de Eva nem engedi. Az utca mocskos. Eva odaadja neki a kék gombot, a legjobbat, kalapja elfedi az arcát, és hátat fordít a forgalmas utcának. Megjelenik egy macska, és megszaglássza a bokájukat. Sovány, zöld szemű cirmos. Brigit mosolyogva nyúl le, mire a macska megkarmolja a kezét. Vékony vércsík serken. És két könnycsepp.

– Nem, Brigit – suttogja Eva gyengéden, és megtörli a sebet a Miss Schaffertől kapott zsebkendővel. – Nem sírunk.

Brigit abbahagyja a sírást, de szája lefelé görbül. Eva aggódva figyeli. A fájdalom fel tudja zaklatni Brigitet.

És ez veszélyessé teheti.

Egy autó, amely a járdaszegélynél parkolt, elindul, fekete füstöt pöfögtetve, és egy másik veszi át a helyét. Ez sötétkék, poros és kissé ütött-kopott, a mögötte haladó forgalom dudál a kellemetlenség miatt. A motor leáll, a sofőr átcsusszan az anyósülésre, a földre teszi fekete magas sarkúit, és kiszáll a biztonságosabb oldalon. Minden középszerű rajta. Magassága, súlya, barna haja, bézs színű kosztümje, arca krémszínű pírja. De van egy jelvény az ingujján, egy csillag, mint Miss Schafferén.

– Miss Schaffer! – mondja a nő. – Örülök, hogy látom, és nagyon sajnálom, hogy megvárakoztattam. Nehéz volt parkolóhelyet találni. Ők a mi lányaink?

Miss Schaffernek nincs ideje válaszolni: a nő Eva és Brigit felé fordul, leveszi egyik kesztyűjét, és kinyújtja a kezét. Körme rövid. Rózsaszínű.

– Elizabeth Whittlesby vagyok, az Amerikai Baráti Szolgálat Bizottságától, de hívjanak csak Betsnek! Remélem, nem túlságosan fáradtak. Maguk testvérek?

Eva megrázza a nő kezét, ami nem egyszerű, mert Brigit erősen kapaszkodik a karjába. Nem értett meg minden szót, amelyet Elizabeth Whittlesby mondott, de az utolsó kérdést igen. Megrázza a fejét.

– Ó, akkor csak jó barátok. A barátság jó dolog. Különösen ilyen időkben. Ezek a táskáik?

Miért hívják az amerikaiak a bőröndöt táskának? De Eva csak bólint, és előrehajol, hogy visszaadja Brigitnek a bőröndjét, és felvegye a sajátját. Elizabeth figyeli, éles szemmel veszi szemügyre Brigit karcolásait, aztán Miss Schafferhez fordul:

– Alá kell írnom valamit?

Miss Schaffer lapozgat a papírjai között, és Eva látja, hogy a papírmunka pontosan úgy történik, ahogyan minden más Elizabeth Whittlesby körül. Gyorsan.

– Minden rendben, lányok? Készen állnak?

Eva nem tudja, hogy készen áll-e, mert nem tudja, hová mennek. Nem tudja, mibe fog kerülni bármi is. Miss Schaffer azt mondta, mindent elmagyaráznak, amikor megérkeznek, de eddig semmit sem magyaráztak el, és most Elizabeth Whittlesby riadtan figyeli Brigitet. Brigit a macskás incidens óta magába fordult, most pedig remegni kezd.

Eva majd később megmagyarázza, de Brigitnek most kell mennie. El az utcáról. Valami csendes helyre, ahol Eva megnyugtathatja. Mielőtt sikítani kezd. Vagy megtámad valakit. Mielőtt jön a rendőrség. Vagy a katonaság. Vagy egy orvos.

És elviszik Brigitet.

Eva a kocsi felé húzza barátnőjét, de Brigit nyöszörögve ellenáll.

– Viszem a csomagokat, jó? – ajánlja fel Elizabeth.

– Gyere, Brigit! Komm mit… – suttogja Eva. De Brigit megmerevedett, és Eva most már látja, miért.

A kocsi hátsó ülésén egy fiú ül.

Egy fiatalember. Felemeli a kezét, és átcsúszik az ülésen, hogy letekerje a piszkos ablakot. Brigit szaporán, zaklatottan veszi a levegőt. Hamarosan zajt is csap. Nagy zajt. Eva Brigit elé lép, megfogja a kezét. Az ablaküveg nyikorog, miközben letekerik.

– Üdv – mondja a fiú.

– Nézz rám, Brigit! – suttogja Eva. – Nézz rám…

– Szeretik a zenét? Mit szólnak a szájharmonikához?

Eva hátranéz. A fiatalember kezében egy ezüstszínű tárgy villan, és mielőtt a lány felfoghatná, mi az, a szájához tartja, és felcsendül a zene. Eva felugrik. A dallam vidám, könnyed, diszharmonikus, és kissé hamisnak hat.

Szörnyűnek találja.

De Brigit nem. Szeme tágra nyílik, és elmosolyodik, félelme volt, nincs. Az újságokon ülő öregember nevet és tapsol, a fényes cipős férfi pedig odafordítja a fejét, és nézi a jelenetet, miközben rágyújt. Brigit megnyugszik, és kissé kilép az őt védelmező Eva mögül. Valaki az utcán rájuk kiabál, hogy hagyják már abba.

– Ó, maga hagyja abba! – mondja Elizabeth Whittlesby jóindulatúan, és beteszi a bőröndjeiket a csomagtartóba. Az anyósüléshez siet, majd átcsusszan a kormánykerékhez, amikor a fiatalember fanfárral fejezi be a dallamot. Kinyitja a kocsiajtót, megtörli a szájharmonikát a nadrágszárába, és odanyújtja Brigitnek.

Brigit pedig beszáll a kocsiba. Csak úgy. Egy fiú mellé. Pedig ha egy férfi hozzászól, vagy akár csak rápillant, rohamot kap. Eva hónapokig dolgozott rajta, hogy meg tudja nyugtatni Brigitet, mindenféle stratégiát és trükköt kitalált. És most ez a fiatalember másodpercek alatt sikert ért el. Önkéntelenül. A fiatalember arrébb csúszik, hogy helyet adjon nekik. Brigit elveszi a szájharmonikát, újra és újra megforgatja a kezében, és gödröcskék jelennek meg az arcán. Felnéz Evára, és elmosolyodik.

A fiatalember cipője nem látszik: az autó első ülése alá bújtatta. Keze napbarnított, a körme nagyon rövid. Barna kabátot visel, sötét a haja és a szemöldöke, de ami érdekes, az rendkívül szép, mogyorózöld szeme.

Eva rendkívül dühös rá.

Beül a hátsó ülésre Brigit mellé, amitől össze kell húzniuk magukat, és becsukja a kocsi ajtaját. Erősen. Szoknyája zizeg. Elizabeth megfordul.

– Megismerkedtek? Miss Gerst, Miss Heidelmann, ő itt Jake. A vidámságfelelősünk.

A fiatalember felemeli a kezét. Eva nem tudja, mi az a vidámságfelelős, és nem tud Jake-re nézni, ezért inkább az ablak felé fordul. A fényes cipős férfi még mindig dohányzik, és figyeli a történéseket, Miss Schaffer pedig, aki hirtelen biztonsági őrnek tűnik Eva számára, búcsút int, keze alig a dereka magasságában. Eva visszainteget, csak egy kicsit. Miss Schaffer fáradtnak tűnik. És megkönnyebbültnek, amiért elmennek.

Talán tud a másodtisztről.

– Na, lányok – mondja Elizabeth. – Indulunk, rendben? Hazamegyünk.

6.

––– 1945. február –––

Kurt gyorsan hajt az utcákon, amíg ki nem érnek a városból, majd fák és legelők suhannak el mellettük. A mama szoborszerűen bámul ki az ablakon, enyhén ringatózva a kocsi döccenéseitől. Inge tekintete találkozik Kurtéval a visszapillantó tükörben. Ő sem tudja.

Akkor nem Ingéről van szó. Vagy az autóról, vagy a szerszámoskamráról. A mama soha nem szakította volna félbe a Német Lányszövetség gyűlését, ha nem történt volna valami katasztrófa, a táskájából pedig kilóg egy boríték sarka. Egy boríték, amely korábban nem volt ott. Inge meg akarja kérdezni, pedig tudja, hogy nem szabad megkérdeznie. Megkockáztat egy suttogást.

– A papa?

– Nem – csattan fel a mama.

– Rolf? – találgatja. De a mama nem válaszol.

Amikor tízéves volt, a papa elvitte egy katonai parádéra. Csak ők ketten mentek. Fogták egymás kezét, nevettek és ujjongtak, miközben a zenekar játszott, és tankok vonultak el mellettük. Inge virágokat dobált a katonáknak, akik a győzelem felé meneteltek. Izgalmas volt. Különleges.

Az nem lehet, hogy valami rosszul sült el a háborúban. Hányszor mondták neki, hogy Hitler nem engedné meg?

Akkor miért tiltotta be a mama a rádióhallgatást?

Miért hallották egy idegen repülőgép hangját?

És a pletykák, amelyeket a háztömbvezető megpróbált megállítani?

Inge csendesen hátratűzi a haját.

Kurt bekanyarodik a magas sövények közé, és befordul a felhajtóra a házuk bejárati ajtaja előtt. Egy kőház, faragott díszítéssel a nyeregtetők mentén, amely mindig is tortán lecsorgó cukormázra emlékeztette Ingét.

– Húsz perc múlva gyere vissza a kocsival! – utasítja a mama Kurtot.

Inge az ajkába harap. Kilépnek a kavicsos kocsifelhajtóra, és amint Kurt félrehúzódik, a mama elsiet.

– Csomagolj össze! – mondja a lépcsőn felfelé menet. – Egyetlen táskát. Tegyél el három váltás ruhát és egy kabátot!

– De hová…

– Nincs időm a kérdéseidre. Tizenöt perc múlva legyél a bejárati ajtónál. Menj!

Inge az előszobába siet. A mama már biztosan előre telefonált Wernigerodéból, mert hallja, ahogy Helga és Adolf az emeleti fiúszobában vitatkoznak, miközben az egyik szobalány az ebédlőben az ezüstöt pakolja össze. Az, hogy a nagymama ezüstje egy dobozba kerül, a legijesztőbb dolog, amit Inge eddig látott.

Nem szereti az első lépcsőt. Van alatta egy üres tér. Ezúttal azonban mégis felszalad rajta, át az erkélyen, és feltépi a hálószobája, majd a szekrénye ajtaját. Aztán csak áll ott, és bámul. Mit válasszon, ha nem is tudja, hová mennek? De a mama azt mondta, hogy vigyen kabátot.

Inge az ágyra dob egy pulóvert, két blúzt, egy szoknyát, a laza tréningnadrágot, amelyet edzéshez használ, és a rózsaszín partiöltözékét. Egy pár erős fűzős cipőt, a rózsaszín magas sarkúját, három alsóneműt, és amikor mindez a monogramos bőröndben van, amelyet a papától kapott a születésnapjára, felkap egy hajkefét, a hajcsatjait, egy nyakláncot, és az utolsó pillanatban egy romantikus zeneszerzőkről szóló könyvet, amelyet az ágya alá rejtett, a korcsolya mögé.

Becsukódik a koffer fedele, és Inge kilép a szobájából a folyosóra. Aztán visszamegy a teniszütőjéért és a fogkeféjéért, amelyeket szintén a bőröndbe gyömöszöl.

És a papa dolgozószobájának ajtaja még mindig nyitva áll.

Van egy akta abban a szobában. A papa asztalán. Egy akta, amelyen az ő neve szerepel.

Tesz egy lépést a dolgozószoba felé, de ekkor Erich és Adolf megjelennek az előszobában, a zaklatott Helga maga előtt tolja őket. Helga ijedten, tágra nyílt szemmel, kissé kétségbeesetten néz. Akár egy egér, akit megijesztett egy bagoly.

De végül is mindig így néz ki.

Ez már csak természetes, mivel az anyjának és a testvéreinek is megpróbál megfelelni, ami legtöbbször két teljesen ellentétes dolgot jelent.

– Inge! – panaszkodik Adolf. – Mondd meg Heggie-nek, hogy a vonataimat akarom!

– Ne légy már ilyen gyerekes! – válaszolja Erich. Ő tízéves, míg Adolf hét, egy fejjel magasabb nála, haja, amely kis korában tejfölszőke volt, most világosbarna. – A mama azt mondta, hogy csak ruhát hozhatunk.

Inge a teniszütőjére gondol.

– És tudod, mi történik, ha nyafogsz – folytatja Erich. – Azt akarod, hogy Heggie bajba kerüljön?

Ez jó kérdés, mert Adolf talán éppen azt szeretné, ha Helga bajba kerülne. És ezt Helga is tudja. Lenéz a lépcsőn, ahol a mama éppen utasításokat ad valakinek az ebédlőben.

A papa szerint hagyni kell, hogy az emberek maguk oldják meg a problémáikat. Ha kedvesek vagyunk a gyengékkel, az csak fokozza a gyengeségüket. És ők sem járnak jól, mert sohasem erősödnek meg. Ám amit Adolf csinál, azzal sem jár jól senki.

– Nem maradunk sokáig – mondja Inge vidáman. – És gondolj bele, milyen lenne cipelni a vonataidat, Adolf. Olyan nehéz lenne a bőröndöd!

A mama azt mondta, hogy három váltás ruha. Tehát három nap. Három nap múlva visszajönnek.

– És… – teszi hozzá Inge – …talán még vonat is lesz ott, ahová megyünk. Igazi vonatok, nem csak játék.

Adolf arca felderül, Helga pedig hálás pillantást vet Ingére, és a lépcső felé siet. Erich összehúzza a szemöldökét.

– Inge, mi történt az arcoddal?

Inge az ajkába harap. Ha Erich nem tudja, akkor nem ő tette a madarat a kocsiba. Korábban csinált már hasonlót. És a mama még csak nem is gyanakodott rá. Inge széles, ragyogó mosolyt villant rá. Mintha ünnep lenne. Vagy mintha fagylaltot kapnának.

– Csak nekimentem az ajtónak – mondja. – Olyan ügyetlen vagyok. Siess, mielőtt a mama megharagszik.

Erich elkomorul, felveszi a bőröndjét, és a lépcsőhöz siet. Inge visszanéz a dolgozószoba ajtajára.

Miért van a papának aktája róla? Mintha az egyik páciense lenne?

A nevem Inge von Emmerich. A papához, a mamához, Németországhoz és a Führerhez tartozom. Ők szeretnek engem, és én szeretem őket…

– Inge! – kiabál a mama a földszintről. – Egy perc, és itt hagyunk!

Három nap, és visszajönnek. Persze hogy visszajönnek. Valószínűleg csak elővigyázatosságból pakolták el az ezüstöt. Három nap nem olyan hosszú idő. És könnyű lesz megkeresni az aktát, amikor visszajön. Amikor a mama nincs itthon. Vagy alszik.

A nevem Inge von Emmerich.

Inge megragadja a bőröndjét, és lesiet a lépcsőn, nyitva hagyva maga mögött a dolgozószoba ajtaját.

7.

––– 1946. augusztus –––

Eva a kocsi lehúzott ablakába támasztja a könyökét. Elizabeth Whittlesby egy szivarozó férfival beszélget egy masszívnak tűnő, nyitott ablakokkal tarkított bérház előtt. A köd elszállt, de a levegő párás, áporodott, a szellőnek gátat szabnak a lógó ingek, nadrágok és alsóneműk, amelyek keresztbe-kasul vannak felfűzve az épületek között, akár a lobogók. Az utcán gyerekek játszanak – ugyanolyan nyugodtak, mint amilyeneket a kikötőben látott –, és egy asszony, aki a tornácán árulja a kenyeret, a keresztnevükön szólítva küldi el őket, hogy máshol labdázzanak.

Ezen a környéken nem lát külön csoportokat. Nincsenek láthatatlan vonalak vagy kerítések. Mert itt csak fehér arcok vannak.

Most itt fog élni.

Nem úgy tűnik, mintha bárki is meg akarná ölni. Vagy leköpni.

De hát még nem ismerik.

Olyan meleg van a kocsiban.

Eva a szabad kezével lehúzza a kalapot a fejéről, és kirázza izzadt haját. Brigit még mindig a szájharmonikát szorongatja, de fejét Eva vállára hajtja. Eva elhúzza Brigit zizegő szoknyáját Jake-től anélkül, hogy ránézne. Ügyel rá, hogy a fiatalember ne tudja jól megnézni magának, még akkor sem, ha próbálkozik. Jake ujjaival dobol az ülésen – mintha valami furcsa zene ritmusa lenne. Érdekes.

Eva a nyitott ablak felé fordítja az arcát. Amikor megkeresték a terveikkel – amikor megkötötte azt a romlott alkut –, azt hitte, hogy egy deportáltak számára fenntartott táborba küldik, mint a berlini Düppel Center vagy Biberach. Hálótermekkel és barakkokkal, vasrácsos priccsek soraival, ahol mindennap egy tál zabkását, konzervhúst és egy pohár tejet kapnak. Ahol ő csak egy arc a száz közül. Az ezer közül. Ahol el tud bújni, észrevétlenül jöhet-mehet, és elvégezheti, amiért jött.

De ez nem háborús övezet. Itt olyan, mintha nem is lett volna háború. És New York sokkal nagyobb, mint gondolta. És Elizabeth Whittlesby nem egy táborba vitte őket. Hanem egy lakóházba. Mint a normális embereket. Ahol lakbért kell fizetni. És az a három amerikai bankjegy, amelyet a melltartójába rejtett, nem lesz elég.

Munkát kell találnia. Azonnal. Úgy, hogy csak a fazéksúroláshoz, a tetvek kifésüléséhez és a barakképítéshez ért. És bérlőtársat sem tud keresni: biztosan nincs mindenkinek szájharmonikája. Neki és Brigitnek saját szoba kell zárral – egy jó zárral –, ahol biztonságban otthagyhatja Brigitet, amíg ő dolgozik. De ha egyedül hagyja, abból biztosan katasztrófa lesz.

Talán találhatna olyan munkát, ahová Brigitet is magával viheti. Amerika biztos tele van olyan munkahelyekkel, ahol senkit sem zavar, ha az alkalmazottak magukkal hozzák az őrült barátaikat.

Csakhogy Brigit nem őrült. Nem igazán. Vagy ha mégis, az nem az ő hibája.

Hanem Eváé.

És mindeközben hogyan találja meg az apját?

Csalódást fog okozni annak a huszonhét névnek, mielőtt még hozzáláthatna.

Az asszony a deportáltak táborában azt mondta, hogy szerencsés, amiért az Amerikai Baráti Szolgálat Bizottsága, azaz az AFSC segít nekik „beilleszkedni”. A „beilleszkedés”, gondolja Eva, azt jelenti, hogy „beillesztik őket”, mintha egy gép fogaskerekei lennének. Meg fogják őket dolgozni, át fogják formálni. Valószínűleg fájni fog.

Amiért idejött, az is fájni fog. De megéri.

Mert igazságot tesz.

Azt azonban senki sem mondta el, hogy Elizabeth Whittlesby és az AFSC mit kér cserébe.

Neki már nincs mit adnia.

Eva megigazítja Brigit álmos fejét, amely izzadságnyomot hagy a vállán, és arcát az ablakkeretnek támasztja, hátha ott bejön némi levegő. Lehunyja a szemét.

És egy szemvillanásra a nap eltűnik, és az ablakból fal lesz: olyan szűk fal, olyan közel az arcához, hogy nem kap levegőt.

Szeme felpattan, és egy forró, napsütötte autóban ül Brigittel, mellette ritmusos dobolás. Fellélegzik.

Aztán megbámulja az utcasarkot.

Egy férfi áll ott, egy utcalámpa vaskos kandeláberének támaszkodva. Egy férfi fényes cipőben, vasalt nadrágban, két szemöldöke között barázda. Cigarettát szív. Pontosan úgy, ahogyan a kikötő épülete előtt.

Eva előrefordítja a fejét, mielőtt a férfi észrevenné, hogy bámulja. És valami sebességbe kapcsol benne. Készen áll.

– Ajjaj – mondja Jake, miközben Elizabeth beszélgetését figyeli. A lakóház előtti férfiból szivarhamu hullik, miközben kiabál. Jake kinyitja a kocsi ajtaját. – Ne menjenek sehová, oké?

Odaballag Elizabethhez, de bármit is próbál hozzátenni a beszélgetéshez, nem arat olyan sikert, mint Brigittel. Újabb gesztusok, könyörgésnek tűnő mozdulatok, és egy perc múlva Elizabethtel együtt visszasétálnak a kocsihoz, megereszkedett vállal. Elizabeth bepattan a vezetőülésre, és Eva megkönnyebbülésére Jake mellé ül az anyósülésre. Az utcasarkon álló férfi fényes cipőjének talpával elnyomja a parázsló csikket.

– Hogy van képe! – kiált fel Elizabeth, és kesztyűs kezével a kormánykerékre csap. Brigit összerezzen. Szeme félig nyitva. Eva megfogja a karját, ügyelve arra, hogy a hangja nyugodt maradjon.

– Mi történt, Miss Whittlesby?

Jake hátranéz, és felvonja a szemöldökét.

– Nocsak, tud beszélni!

– Hívjon csak Betsnek! – mondja Elizabeth. – Mr. Gabertelli aljas dolgot tett: kiadta a szobájukat. Csak azért, mert valaki más magasabb lakbért ajánlott neki érte. El tudja hinni?

Persze hogy el tudja. Miért utasítaná vissza valaki a magasabb lakbért?

– Micsoda fajankó! – folytatja Bets. – És a kauciót is megtartotta. Csak azért, mert a hajó két napot késett. – Felszisszen, majd felsóhajt. És beindítja a kocsit. – Hát jó. Talán tényleg szüksége van a magasabb lakbérre.

Jake felkuncog.

– Ezt mondja minden háziúr minden városban, az egész világon, Bets.

– Nem tudom – feleli a nő. – Soha nem tudhatjuk, milyen helyzetben vannak az emberek valójában. Talán hat gyereke van, vagy ilyesmi…

Bets megkerüli a játszó gyerekeket, és a motor megugrik. Elhaladnak a fényes cipős férfi mellett, aki éppen kinyitja egy bézs színű, rozsdás autó ajtaját.

– Talán nehéz idők járnak, és tejet kell vennie a legkisebbnek – töpreng Bets. – Talán nincs más választása.

Ha Bets most érkezett volna Berlinbe, gondolja Eva, máris ellopták volna a táskáját. És az autóját is. És talán a ruháit is.

– Talán át kéne küldenem az egyik lányt, hogy nézzen utána Gabertellinek. Hátha szükségük van valamire…

Jake gyönyörű szemével hátrapillant Evára, és megvonja a vállát, mintha azt mondaná: itt nincs mit tenni.

Hát nem furcsa, gondolja Eva, hogy egy pillantás vagy egy gesztus mennyire nyelvfüggetlen tud lenni?! És néha mennyire nem. Miért van itt Jake?

Mindenki akar valamit.

– Szóval, mit gondolsz, Bets? – kérdezi Jake. – Hová menjünk?

Bets rádudál egy agresszív teherautóra.

– Ó, hát hazavisszük őket.

Haza, gondolja Eva. Soha többé nem akar oda visszamenni.

Eva megmozdítja Brigit fejét, és hátrafordul. A fényes cipős férfi csak egy autóval van mögöttük.

Még túl korai. A férfi is tudja, hogy túl korai. Még csak most szállt le a hajóról.

A romlott alku máris rosszabbra fordult.

És ha nem találja meg gyorsan az apját, nem lesz ideje megszegni.