A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Szerkesztette: Kleinheincz Csilla és Roboz Gábor

Borítógrafika: Havancsák Gyula

Borítótipográfia: Szabó Vince

Tördelés: Kozári Imre

Korrektúra: Kótai Kata

A novellák válogatásában közreműködött Takács Gábor

Copyright © Erdei Lilla, Farkas Balázs, Füzesi Dóra, Juhász Viktor, Kispál Márton, Komor Zoltán, Kovács Tünde, Körmendi Ágnes, Láng Anikó, László Zoltán, Nagy László Dávid, Nagy Viktória, Palágyi R. László, Rusvai Mónika, Vincze Dorottya, 2021

© Gabo Kiadó, 2021

Borítógrafika © Havancsák Gyula, 2021

Elektronikus verzió v1.0

ISBN 978-963-566-245-6

Kiadja a GABO Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Kleinheincz Csilla, Roboz Gábor

TARTALOM

Előszó

Nagy Viktória: Katicabogár

D. Kovács Tünde: Fiúról apára

Erdei Lilla: Vadhús

László Zoltán: Hullámsodrok

Rusvai Mónika: Nem ereszt gyökeret belé

Farkas Balázs: Orcz bástyái

Kispál Márton: Én és a fájdalom

Körmendi Ágnes: Tükör

Komor Zoltán: Májgaluska Mariska

Füzesi Dóra: Amőbász

Láng Annie: Elveszett pokol

Nagy László Dávid: Ex libris

Vincze Dorottya: Bennem rügyet bont a lét

Palágyi R. László: Csalló

Juhász Viktor: Az Eigengrau

ELŐSZÓ

Hogyan tekintünk majd vissza 2021-re – vagy akár a húszas évekre – évtizedek távlatából? Ez volt az év, amikor már egyre jobban éreztük a klímaváltozás hatásait? Amikor a világ országai egy halálos és mindenkit sokkoló világjárvánnyal néztek szembe? Amikor a világpolitika olyan kihívások elé állított mindannyiunkat, amikkel nem is sejtettük, hogy szembe kell néznünk? Jó vagy rossz irányba alakul a jövőnk? Legyőzzük a ránk váró akadályokat, vagy képtelenek vagyunk tanulni a múltunkból, és változtatni azon, ahogyan élünk?

Ezek azok a kérdések, amelyek akár nyíltan, akár a háttérbe húzódva, de ott vannak az irodalomban, így a fantasztikumban is. Sőt, ez utóbbiban talán még inkább, hiszen a sci-fi gyakran továbbgondol, a fantasy más perspektívából láttatja a jelent, a weird és a horror pedig a világunkkal kapcsolatos legmélyebb félelmeinket és szorongásainkat önti formába. Ezért is izgalmas 2018-as indulása óta újra és újra végigböngészni Az év magyar science fiction és fantasynovellái köteteit.

A 21. század egyik legnagyobb kihívása a klímaváltozás és világunknak ezzel együtt járó, drasztikus átalakulása. Mindez jól tettenérhető a válogatásunkban megjelenő novellákban. Akadnak az írásokban kétségbeesett kísérletek, hogy megőrizzük a bolygót az ember számára lakhatónak, vagy megpróbáljuk orvosolni a korábbi károkat, láthatjuk, hogyan fordul a világ drasztikusan az ember ellen, vagy milyen áldozatokat követel a küzdelem a jövőért. Az öko-sci-fik mellett ráadásul megjelenik az öko-fantasy is, ahol a természettel interakcióba lépő ember kerül a középpontba – pontosabban maga a természet áll a fókuszban, amely valójában mindig is meghatározta az emberi létezést, még ha néha erről el is feledkezünk. És bár ezek a novellák sokszor komor hangulatúak, és nem kendőzik el a feldolgozott témákban rejlő sötét árnyalatokat, végül mégis megcsillan bennük valamiféle remény – az újrakezdésre, a változásra.

Ugyanez a remény bukkan fel más, nem a közelgő klímakatasztrófát fókuszba helyező novellákban is. A magyar szerzőket élénken foglalkoztató társadalmi kérdések – a hajléktalanok helyzete, a vidék lecsúszása, az alkoholizmus problémája stb. – idei válogatásunkban talán kisebb súllyal vannak jelen, de azt nem mondanánk, hogy teljesen eltűntek. Akad a kötetünkban allegória a drogfogyasztásról, ahogy generációs trauma és a múltbéli sérelmekkel történő szembenézés is. Mindezek ráadásul sokkal erősebbek úgy, hogy a szerzők hazai közegbe helyezték a történeteket – ugyanez igaz akkor is, ha egy író a magyar történelem és folklór elemeit használja fel.

Évről évre felbukkannak azonban olyan történetek is a köteteinkben, amelyek nem hagynak reményt az olvasónak. Ezek a sokszor nyomasztó novellák alkotják idén megjelent első weird- és horrorantológiánkat, a Légszomjat, ám népszerűségüket mi sem jelzi jobban, mint hogy a jelen kötetben is több ilyen írás helyet kapott. Akad, aki a tudomány árnyoldalára hívja fel a figyelmet egy zsigeri történetben. Más a hétköznapok színfalai mögül előtüremkedő rettenetet próbálja valahogy megragadni – már ha a kimondhatatlannal és felfoghatatlannal ez egyáltalán lehetséges. Néha egy mese fordul át horrorba, néha pedig már eleve maguk a horrorirodalom toposzai türemkednek át a novella valóságába. És akkor még nem is beszéltünk azokról a történetekről, amelyekben a rettenetes, a félelmetes nem zsigeri, nem szemmel látható, hanem a valóság – a saját vagy a képzeletbeli valóság – szövete hasad fel. Továbbra is igaz lehet, hogy a jelenünk bizonytalanságára – legyen annak alapja bármennyire is kézzelfogható, mint egy vírus okozta járvány vagy egy katonai akció – csak ezek a fajta, az irracionálist megragadó és az olvasó elé táró novellák képesek valamiféle választ adni. Még akkor is, ha a válasz néha sokkal nehezebben érthető, mint maga a kérdés.

Az év science fiction és fantasynovellái 2021-es kötete sok tekintetben hasonlít a korábbi válogatásainkhoz, sok tekintetben pedig különbözik tőlük. Kicsit több benne a sci-fi, kicsit kevesebb a magyar valóság mélységeit kutató írás. Több az új név, sőt, soha korábban nem bukkant még fel ennyi friss szerző az antológiánkban – aminek mi mindig örülünk a kiadóban –, de mellettük találkozhatunk régi motorosokkal is. Ugyanakkor a válogatás összeállításakor változatlanul a jó novellákat keressük, mindig a minőség lebeg a szemünk előtt. Számunkra egyformán érték egy társadalmi témát boncolgató történet, és egy izgalmas rejtélyt feldolgozó. Ugyanúgy szeretünk kortárs magyar környezetben mozgó szereplőkről olvasni, mint a távoli jövőben felbukkanó alakokról. Bízunk benne, hogy a minőségre irányuló törekvésünk újabb és újabb olvasókat talál a hazai szerzőknek, és nemcsak a mi köteteinket kíséri majd figyelem – és időnként olyan elismerések, mint a Zsoldos-díj, amelyet 2020-ban és 2021-ben az antológiáinkban megjelent egy-egy Sepsi László- és Veres Attila-novella kapott –, hanem felkelti az érdeklődést a magyar írók regényei, más kiadók válogatásai iránt is.

Takács Gábor

NAGY VIKTÓRIA

KATICABOGÁR

1988-ban született Budapesten, orvosként dolgozik. Egészen fiatal kora óta ír, főleg a fantasy és a horror zsáner áll hozzá közel. Szereti a szürke karaktereket és a döntések súlyát. 2015 óta visszatérő NaNoWriMo-résztvevő, ettől kezdve foglalkozik aktívan írástechnikával. A szabadidejében szövegeket gondoz, másokat lelkesít, takarókat horgol vagy szerepjátszik. Ez az első megjelenése.

A Katicabogár üvegpotrohán túl, a mélyben eleven zölden hullámzik a világ. Még a füledben susognak az egymást súrló levelek, mikor a hátad mögött hangos szisszenéssel záródik a zsilip, és te a grabancánál fogva a hídra perdíted a lányodat. Megbotlik, és térdre esik. A nyomában belépő horgonyzó a segítségére sietne, de te kitartod a karod, és megtiltod neki.

– Elment az eszed?! Mégis, mit képzeltél?! – Olyan erővel rúgod helyére a biztonsági kart, hogy a bakancsod orrától a lábszáradig villámlik a fájdalom. Ettől persze csak még dühösebb leszel. Mindig ilyen voltál. Elhatározod, hogy türelmes, jó anyaként önálló, bátor gyereket nevelsz, aztán ő engedetlenül karba csapja a kezét, te pedig robbansz. De ez most más. – És ha leránt? Ha nem megyek utánad? Ha nem tudunk felhúzni? Eszedbe sem jutott, hogy…

– Persze hogy eszembe jutott! Sosem hagyod, hogy elfelejtsem!

A lányod, aki eddig kicsire húzta magát a haragod előtt, most lerántja a fejéről a bepárásodott sisakot, és felpattan. Tudod, hogy folytatja még, de a betolakodó emlék úgy hasít beléd, mint egy epilepsziás roham, és te már csak az ostoba mutatványát látod, amint nyolcévesen a kísérleti körülmények biztonságában egyensúlyoz a gerendán, és büszkén mosolyogva int neked. Azt hiszi, ez csak játék, de az ablakon beeső súrlófényben mélyülnek az árnyékok, az izmaira tapasztott elektródák pedig a szemed láttára válnak harapós szívókorongokká, hogy lerántsák a mélybe, és neked fogalmad sincs, honnan tudod, mi az a súrlófény, ami kiemeli a karján felmeredő arany pihéket, és ragyogásba vonja az alakját, vagy hogy mikor láthattad megbillenni, hiszen a kísérlet alatt te végig a képernyőn futó görbéket figyelted, nem őt. Nem úgy, mint az apja.

– Erre bezzeg nem mondasz semmit, ugye, anya? Már megint úgy teszel, mintha süket lennél, csak hogy ne kelljen elismerned, hogy igazam van!

Megfájdul a fejed. A szemgödrödből húsos, fogazott szirmok bomlanak ki, majd nyálkás cuppanással ismét összezárulnak. A parazita gyökerei ráfonódnak a látóidegre, majd a látókéregből az agyad más területeire is átkapcsolnak, többek között a beszéd megértéséért felelős mezőbe. Megrázod magad, mert mindez nem számít, és a csillagforma parazita elé kapod a kezed, hogy koncentrálni tudj, pedig tudod, hogy ettől nem múlnak a ködös érzetek, nem csitulnak a hangok. Tudjuk, hogy hallasz minket, de még nem állsz készen arra, hogy meg is érts.

Kihúzod magad, a hangod fenyegető.

– Velem te ne feleselj, ifjú hölgy, nem vagy abban a helyzetben!

A lányod dacosan összepréselt szájjal mered rád, de a szeme villámokat szór. Pont úgy néz, mint az apja, amikor pusztán a rangkülönbséget kihasználva lezártnak minősítettél egy parázs vitát.

– Nem mehetsz oda ki az engedélyem nélkül. Veszélyes!

– Leszarom!

Dermedt csend feszül körétek. Kínosan tudatában vagy az üvegkupolán tapogatózó kacsoknak, ahogy rést keresnek, ahol bejuthatnának. A füledben zúg a talajszintet beszövő rengeteg. Nyilván rosszul hallottad.

– Hogy mondtad?

– Azt mondtam, leszarom! – A keze ökölbe szorul. – Ha nem vágjuk le, az egész rohadt város megbillen, és talán le is zuhanunk! Vagy ezt akarod? Dögöljön meg mindenki, és akkor nem neked kell kimondanod, hogy vége? – Megrázza a fejét, még zihál a haragtól, de a hangja már visszafogottabb: – Egy ember nem tudta volna megoldani, és én jó vagyok! Mondd meg neki!

Mindketten a horgonyzóra néztek, aki erre akaratlanul is összébb húzza magát. Vastag, fekete kesztyűjében és fehér védőöltözetében egészen úgy fest, mint egy asztronauta, és erről eszedbe jut, hogy a lányod apja is a Holdra vágyott, ahol a por ezüstből van, és a sötét oldalon él valahol egy rejtélyes nyúl, mint abban a képregényben, amelyet a lányodnak rajzolt. Hogy is hívták azt a nyulat?

– Jelentést – förmedsz rá, bár mind tudjátok, hogy valójában nem rá vagy dühös.

Nem is veszi magára. Épp ezért választottad annak idején az asszisztensednek. Most, hogy az egész állomáson csupán négyen maradtatok, megtehetné, hogy megtagadja a parancsod és elmenekül, ő mégsem felejti el, hogy hol a helye.

– A lányának hála nem keletkezett súlyosabb kár, csak a rádió menthetetlen.

Dühös leszel. Nem is. Dühös vagy. Mindig dühös vagy, akkor is, ha megvágja a kezét, akkor is, ha nem ölel vissza, miután megtagadtad tőle a második mesét, akkor is, ha megakadályozza, hogy a lebegő várost kihorgonyzó sodronyokon felkússzon a florián, és a halálos lombkoronaszintbe húzzon titeket.

– Teljesen feleslegesen kockáztatta az életét – jelented ki felszegett állal, mintha hatalmad lenne még fölötte. – Egy nap nem jelenthet szignifikáns süllyedést.

Valami csattan a híd fehér padlóján. A lányod sarlója.

– Miért nem tudsz egyszer, csak egyszer az életben megköszönni valamit?

Szembeszáll veled. Pont úgy, ahogy kislány korában, mikor az apja felrúgta a szülők közti kimondatlan megállapodást, és másodszor is mesélt, holott te egyértelműen kijelentetted, hogy egy mese, és alvás. „Ugyan már, hisz gyerek!” Félszeg mosoly fölött villan a kerek szemüveg, nem látod a szemét, de tudod, hogy valójában üvegesen mered a semmibe. A jobb helyén tátongó lyuk, vér csordul alá belőle, a bal halványzöld, mint az arcod a mosdókagyló fölött. Még érzed a kezedben remegni a fegyvert. „Egy kis repetába még nem halt bele senki.” Viccet csinálni a komoly dolgokból, ahhoz nagyon értett. Hiába érveltél, hogy engedetlenségre lázítja, ő csak nevetett, és lám, most itt áll előtted az eredmény bakancsban és horgonyzó hevederekben.

Farkasszemet néztek, anya és lánya. Mikor elfehérednek a bütykei, már tudod, hogy ezúttal nem fogja elfordítani a fejét.

– Megsérültél?

– Nem.

– Gyere velem. – Karon ragadod, ő ellenkezik. Alacsony termetéhez képest meglepően erős, alig bírod elrángatni a gyengélkedők szárnyáig.

Mikor végül ráparancsolsz, hogy vesse le a ruháit, már tudod, hogy mára meggyűlölt. Sebaj. Holnap is lesz nap. Majd holnap jobban fogod szeretni. Tüzetesen átvizsgálod inas karjait, fiókavállát, a lapockákat, csupa izom törzsét és az ingerülten táguló és szűkülő bordákat. A lábán már arany pihékké sűrűsödött a szőr, a melle két puha piramis. Mikor nőtt meg ennyire?

A szemüregedben nyiladozó szirmok közül vékony, vörös nyelv bukik elő, és a levegőbe nyal körülötte.

– Ma este nem kapsz vacsorát. És soha többé ne ijessz meg így.

– Jó. Úgysem vagyok éhes – feleli fintorogva, és visszahúzza az atlétáját. Az aljával megdörzsöli a hasát, mielőtt még lejjebb rángatná, hogy egészen eltakarja magát. – Apa sokkal jobb fej volt, ő elvitt volna innen.

Erre nem tudsz mit mondani. Te nem vagy az apja. Elfordulsz, és magára hagyod őt a vizsgálóágyon ülve. Mielőtt kilépsz az ajtón, a nyelveden érzed a levegőbe oldódott könnyeit.

A katicabogár a teljes átváltozás mestere. Valahol nevetséges, hogy míg ők ledobják a régi alakjukat, mint egy elunt kabátot, addig az ember a géntechnológia teljes eszköztárát bevetve sem képes másodszor is lejönni a fáról.

A terrárium falán pihenő egyed kitárja a szárnyát, és átrepül egy másik levélre.

„Van élet az üvegbúrán túl is.” Hallod, ahogy felolvas a lányotoknak, ő pedig hangosan kacagva utánozza a nyulak indulóját, amint sorra bemasíroznak az űrhajóba. „Irány a Hold!” Másnap persze megint te voltál a szemét, amikor elmagyaráztad, hogy a tudomány jelen állása szerint nincs másik élhető bolygó, és ha lenne is, nincs meg a technika sem, hogy odautazzatok. Nincs hova mennetek, ráadásul egyre több szektort vagytok kénytelenek lezárni azért, mert a kísérleti alanyok az óvintézkedések dacára egyre gyakrabban csúsznak át a biztonsági rendszeren, törnek-zúznak, a testükben hordozott spórákkal pedig teleszórják az állomást. Már így is teljes laborépületeket nőtt be a florián, márpedig ha nem tudtok ismét alkalmazkodni a megváltozott élettérhez…

– …a héten. Talán holnap.

Felpillantasz. Már rég nem a rovart, hanem a saját tükörképedet nézed, a szemed helyén nyíló idegent. „Ne, undorító vagyok!” Emlékszel, hogy eltakartad az arcod, de ő a fejed mellé hajtotta a kezed. „Ugyan már, Nyuszika! Gyönyörű vagy. Alig feltűnőbb egy pattanásnál.” Fintorogtál, mert azt mondta, sosem vette észre, hogy pattanás nőtt volna az álladra.

Az asszisztensedre fókuszálsz, aki elnézőn megismétli:

– A Szitakötőn is gond van a vízminőséggel, érkezni fog hozzájuk egy laborhajó. Talán már holnap. Fel kéne töltenünk a készleteinket. Új műszerek is kellenek, úgy legalább egy labort újraindíthatnánk, és lenne esélye befejezni az utolsó vakcinát.

Zsibbadtan bólintasz, és a fiókodba dugod a fürdőbelépőt, amellyel még az apjával közösen terveztétek meglepni a tizennegyedik születésnapjára. Odaadhatnád hamarabb, békejobbként. Kicsit kirúgnátok a hámból. Majd holnap foglalkozol ezzel.

– Anya?

A hányás hangjára odakapjátok a fejeteket. Arra sincs idő, hogy dühös legyél, minden érzés kiszalad belőled. A lányod megkapaszkodik az ajtóban, a combján híg, zöldesbarna lé csorog. Egy atléta kivételével csupán a fehérneműjét viseli, és görnyedten, két kézzel gyűri az anyagot, hogy elfedje a hasát borító nyomot.

– Igyál. – Remegő kézzel tartod a szájához a szívószálat, miközben úgy simogatod a homlokát, mintha újra kétéves, illatos baba volna, nem pedig egy lázadó tinédzser. Minden alkalommal, mikor görcsbe rántja a hányinger, hagyod, hogy beléd mélyessze a körmeit. A páfrányjegy megjelenésétől számítva legfeljebb öt napja van a teljes szervleállásig. Nem gondolhatsz erre.

Miután a lányod összeesett, azonnal életbe lépett a járványügyi protokoll. Később az elkülönítőben ülve a körömágyad kapargatod, és kínosan tudatára ébredsz annak, hogy csupasz kézzel törölted meg a nyálhabos arcot, és úgy csókoltad homlokon, úgy szívtad be a szagát és szorítottad magadhoz, mint egy anya. Immunis vagy egyáltalán? Azt sem tudod, miért nem ment még el az eszed. Valahol nevetséges, hogy az átütő siker egy baleset következménye volt, amit azóta sem sikerült reprodukálni. Hónapokon át figyelték az állapotodat, de a vizsgálatok csupán azt támasztották alá, hogy az agyadba futó gyökerek növekedése a beszédértő központ területén megtorpant, és a korábbi alanyokkal ellentétben – a rohamokat leszámítva – nálad nem okozott komolyabb neuropszichológiai kárt. Állítólag nem vagy fertőző. De hogy immunis vagy-e?

– A Szitakötő nem válaszol.

Hirtelen nem ismered meg a helyiség üvegfalán túl álló alakot. Nagyokat pislogsz. A védőruhád sisakjában olyan meleg van, mint a dzsungellé nőtt idegen párás ölén. A florián hosszú, vékony nyelvével a verejtéked gőzét ízlelgeti.

– Tessék?

– Már látjuk a Szitakötőt, ott dokkol a laborhajó is, de minden sodronyt benőtt a flóra. – A horgonyzó hangja sercegve szólal meg a benti hangfalból, mintha szélborzolt levelek sisteregnének körülötte. A pulzusod megugrik. Orvosi műszerek kellenek, labortechnikai eszközök, annyi infúzió, amennyi csak van. Csak úgy van esélye a lányodnak.

– A laborhajót is próbálták elérni?

– Igen. Teljesen süket.

Kifújod a levegőt, egyúttal jótékony pára mögé rejted az arcod. A kezed jéghideg, ahogy ökölbe szorítod.

– Pirkadatkor átszállunk. Addig pihenjenek.

– Sajnos a dokkok használhatatlanok.

A szavai nyomán szorítani kezd a mellkasod.

– Értem. Mondja meg a pilótának, hogy emelkedjen a Szitakötő fölé. Majd az egyik szervizjáratot használjuk.

A horgonyzó biccent, bár nem vagy biztos a mozdulatban, de legalább nem tesz fel további kérdéseket. A hangszóró elcsitul, te pedig magadra maradsz a lányoddal. A homlokára simítod gumikesztyűs kezed, és egy pillanatra beléd hasít, hogy talán soha többé nem érintheted meg a bőrét.

Ettől dühös leszel.

Be kell fejezned az utolsó vakcinát. Ez az egyetlen esélye van, és te nem fogod hagyni, hogy meghaljon.

„Anya, egyszer elmegyünk a Szitakötőre?” A lányod tízéves. Egy vörös láthatósági csíkon egyensúlyoz séta közben, a karjait oldalra tartja.

A Katicabogár a tudományok városa, egy krómból, üvegből és kerámiából emelt kutatóállomás, melynek központját oktatási és laborépületek, klinikai tömbök teszik ki, a perifériáját pedig az itt dolgozók lakónegyedei alkotják. Nektek, akik ide születtetek, az első szavaitok között szerepelt a „genom” és az „adaptáció”. Az itt élők egyetlen célja, hogy az emberi fajt ismét alkalmassá tegyék a lenti életre.

Megingatod a fejed. Nem érsz rá olyan oktalanságokkal foglalkozni, mint egy kényelmes fürdőváros. Ezt neki is be kell látnia. Elég idős már hozzá.

„Apa azt mondta, hogy ha meggyőzlek, kaphatom ezt a születésnapomra.” Erősködik, mintha valaha is előfordult volna, hogy megváltoztatod a döntésed, miután kimondtad.

„Azt mondta…”

„Nem érdekel, hogy mit mondott.”

„Téged sosem érdekel, hogy én mit akarok!”

Úgy elfutott a harag, hogy még a fejbőröd is vibrált tőle, de megálltad, hogy rárivallj. Türelmes maradtál és összeszedett. És hideg és steril, mint a Katicabogár.

„Apa is tudja, hogy most nem utazhatunk el. A következő csoporttal őt is beoltják, aztán néhány napra át kell majd költöznie az egyik üvegszobába.”

„De őt miért? Oltsanak be mást, mi meg menjünk el a Szitakötőre! Ott állítólag minden csupa színes mozaik, és ha besüt a nap a kupolán, szivárványok lesznek a padlón. A fazetták miatt. Láttam a prospektusban.”

„Nem mehetünk, Kisbogár.”

„De miért nem?”

Mindig is csodáltad a gyerekekben azt az ösztönös, egocentrikus makacsságot, amivel a saját érdekeik szerint formálják maguk körül a világot. Manipulációval, hisztivel, mit sem törődve a körülöttük álló felháborodott arcokkal. A felnőttek miért nem képesek erre? A természetes szelekció ősi szabályainak mond ellent mindaz, amit a civilizált önzetlenség, az altruizmus jegyében belétek neveltek.

A lányod kerekre nyílt szemét nézed, és alig tudsz neki hazudni.

„Azért, mert én vezetem ezt a kutatást. Lehet, hogy apa rosszul lesz az oltás után, akkor pedig azt akarom, hogy minél hamarabb felépüljön. Te is ezt akarod, nem? Hogy hamar meggyógyuljon.”

Most, ahogy a parancsnoki hídról lenézel az éjszakai tájra, arra gondolsz, hogy talán túl kemény anyja voltál. Lehettél volna melegebb szavú, puhább ölelésű. Akkor talán nem akart volna megkerülni, és a hátad mögött cselekedni.

Alattatok sötét tengerként hullámzik a mindent beszövő, magába olvasztó florián.

A szemgödrödben tátogó szirmokról tudod, hogy számára nincs különbség nappal és éjszaka között. Állandóan figyel, suttog, néha mintha értelmes szavakat sercegne a füledbe, amit senki más nem ért. „Nyúl.” „Hold.” „Haza.” „Kisbogár.” Kommunikálni próbál? A florián vékony, vörös nyelve a levegőbe nyalint, lélegzet páráját alakítja ingerületté, hogy aztán az agykérged értelmes információként dolgozhassa fel.

– Azt hittem, azt az utasítást adtam, hogy pihenjenek.

A horgonyzó melléd lép. Egyetlen szó nélkül feléd nyújt egy pohár vizet, és erről eszedbe jut, hogy az ingerlékenységedet a dehidratáltság is okozhatja. Mióta a lányodat megmarták, a nagy fokú folyadékvesztésre való tekintettel a saját adagodat is nekiadtad. Mivel a legutóbbi kísérleti csoport a szűrőberendezést is megrongálta, hiába az esős évszak, a csapadékból sem tudjátok pótolni a hiányt. Csupán idő kérdése volt, mikor lesz a halogatásból „túl késő”.

– Nem iszom meg maga elől.

– Holnap úgyis szerzünk még.

– Ne vegye annyira biztosra.

Megvonja a vállát.

– A készleteink rohamosan fogynak. A legnagyobb jóindulattal is legfeljebb egy hetet bírnánk ki, feltéve, hogy mindannyian mozdulatlanul fekszünk a szobánkban, és csak a legszükségesebb dolgok miatt kelünk fel.

– Például?

– Például azért, hogy együnk, igyunk. Vagy, hogy megöleljünk valakit.

A tekintete elréved, a keze a ruhája nyakához ér, ahol eltűnik a vékony aranylánc. Odakint felszakadozik a fátyolos felhőzet, és mélyen, a parazita dzsungel ölén, érmeként csillanó víztükör tűnik fel. Körülötte vaskos acélsodronyok törnek a magasba, és alig kivehetően, de láthatjátok a Szitakötő fazettált üvegkupoláját, amint megtörik rajta a sápadt fény. Egyikőtök sem mondja ki az első gondolatot, ami megfogalmazódik bennetek: hogy odaát minden sötétbe borult.

A lányod apja megszállottan rajongott az első városokért, és ezt a rajongást a lányotokra is átragasztotta. Te nem akarsz rá gondolni, de mi azt akarjuk, hogy figyelj. Az adaptáció a túlélés kulcsa. Emlékszel, hogy milyen drámaivá mélyített hangon szavalta a történetet, a lányod pedig vele fújta: „A florián megérkezésekor az ember hamar rájött, hogy semmi esélye ez ellen az elsöprő, mindent a maga képére formáló erő ellen, így több sikertelen támadási kísérlet után menekülőre fogta. Az űrhajózás tudománya még nem volt elég fejlett ahhoz, hogy más bolygókon keressen menedéket, azonban a lebegő városok koncepciója már létezett. A két első ilyen építmény a Rózsabogár és a Szitakötő volt, utóbbit egy ritka természeti kincsnek számító tó fölé emelték, és eredetileg kedvelt fürdőparadicsom volt. A tiszta vizek temploma. Látod? Mindig van tovább.” Mint egy titkos zsolozsma, ami csak az övék. Pedig ezt vallod te is.

Pirkadatkor a pilóta és a horgonyzó társaságában védőöltözetbe bújtok, és egymás után ereszkedtek át a Szitakötő kupolájára. Amikor a bakancsaitok a csiszolt üvegre érnek, az egész szerkezet érezhetően megrándul alattatok. Nem nagy változás, de ha működnének a korrekciós manőverekért felelős rotorok, mindez nem történhetne meg. Rossz érzésed van. Mi van, ha a sodronyokat befutó indák tartják az egész várost?

A Szitakötő belsejében, mintha rák lenne, burjánzik az idegen élet. Amikor a levegőbe bocsájtották, a szépség és a luxus fellegvára volt. A rézpikkelyekkel borított, nyeregtetős pagodák és díszes oszlopok között fényűző templomokat idéző palota állt, ahol valódi gyógynövényekből és ásványi sókból összeállított fürdőtéglákat lehetett váltani. Most úgy fest, mint egy ősi romváros, amelyet magának követelt a dzsungel. A pára cseppekbe csapódik a sisakotok üvegén. Az épületeket és a feltöredezett mozaikot vaskos gyökerek szövedéke borítja, és ameddig a szem ellát, embertörzsnyi gubók hevernek. Az utcán, a tereken, a falak tövében, a lépcsőkre rogyva. Kicsik és nagyok, hátborzongatóan sokan vannak. Fátyolszürke, pókfonálhoz hasonló anyag borítja őket. Az egyik kapualjban, szorosan egymásnak dőlve egy nagyobb gubó borul a nála jóval kisebbre. Szórt fény, súrlófény. Súrlódó lepedő. Hányingered támad.

„Apa hol van?” Úgy hasít a fejedbe a kétéves emlék, mint egy fogazott sarló. Megsimogattad a lányod haját, amit sohasem fújhatott a szél. Minden légmozgás, amit valaha megtapasztalhatott, az anyja lemondó sóhaja volt, mikor egy-egy kihagyott vacsora után faggatni kezdett. „Mikor jön haza?”

A pilóta recsegős hangjára zökkensz vissza a jelenbe.

– Fogjuk, ami kell, aztán húzzunk innen.

Fáj a fejed. Már megint elkalandoztál. Hol voltál? „Merre jártál?”

„Ezt ne most beszéljük meg.” A füledben visszhangzik a lányod apjának bűntudattól rekedt hangja. Tompán recseg, mintha rossz lenne a vétel, a tiéd ellenben szirénaként zúg fel: „Már megint vele voltál? Mit tud ő, amit én nem? Szültem neked egy gyereket, baszd meg!” Emlékszel, milyen apróra húzta össze magát a haragod viharában, de mint mindig, amikor a lányotokat említetted, összeszorította a szemét és az öklét, és dacolva veled felegyenesedett. „Őt hagyd ki ebből. Tudod, milyen fontos nekem.” Keserű epe öntötte el a szádat, vagy a könnyed sója, nem is tudod. A tenyered forró volt és zsibbadt, az ő arca vörös. „Takarodj a szemem elől!”

A sisak kitakarja a gépész… a pilóta – emlékezteted magad szigorúan, mert nélküle nincs kiút ebből a rémálomból – telt, állandóan fitymálón görbülő ajkát. Sötéten csillogó szeméről a kazánban izzó szén jut az eszedbe, és nem tudod kitörölni a fejedből a melle ívét, ahogy átütött a laza pamuttrikón. Tudod, milyen érzés megmarkolni, pedig te sosem tetted.

Elfordítod a tekinteted, és inkább egyenesen a horgonyzóhoz fordulsz:

– Legyenek óvatosak.

Különváltok.

A laborhajót teljesen benőtte a florián, használható eszköz is alig akad. Imádkozol, hogy csak vizük legyen.

A fürdőpaloták felé veszed az irányt. Újabb és újabb csarnokokon vágsz keresztül, míg végül egy árkádos, arany mozaikkal kirakott átjárón keresztül a központi terembe jutsz. A teraszosan elrendezett medencék szélén szürke kristályokban csapódott ki a só. Egy csepp hullik a vízfelszínre. Felemeled a fejed. A sisakod üvegén kopog az eső. Itt szakadhatott be először a mennyezet. A lyukon vaskos liánok nyúlnak le a földig.

Mászni kezdesz.

A kezed minduntalan megcsúszik a medencék peremén, letörik a markod alatt a sókristály, térdig merülsz a tiszta vízbe. Épp ez a makulátlan tisztaság az, ami zavar. Tudod, hogy a florián körül a zavaros víz is kitisztul, míg a szűrőrendszertől elszíneződik. Addig kapaszkodsz, míg a benőtt lépcsősoron keresztülverekedve magad feljutsz a körbefutó galéria szintjéig. Itt, díszes panelek mögé rejtve bújik meg a vízszűrő rendszer.

Az aranyozásnak döntöd a sisakod, és addig tapogatózol a ruhádon, míg meg nem találod a megfelelő kapcsolót. A füledben percegő zajok kelnek, majd azokon túl halk, erőtlen szuszogás hangja. Egy darabig csak fülelsz a lányodra, számolod a lélegzetét, aztán erőt veszel magadon, és félrecsúsztatod az egyik panelt.

Kristálytiszta.

A tehetetlen düh sikollyá gyűlne a torkodban, de visszanyeled. Sosem voltál az a kifelé vergődő fajta. Ököllel csapsz a lapra, az ütés hangja messze peng.

„Ne csináld! Szükségetek van rám.” A hang a távolból gyűrűzik át hozzád, mint egy medencén tovafutó hullám. Összecsikordulnak a fogaid, de tudod, hogy hiába haragszol, a haragod nem megoldás, csak akadály. „Egy művészre?” Keserűen az arcába nevettél. Minden lenézésed belesűrítetted a hangodba, pedig korábban büszke voltál rá, hogy ő más. Különleges volt, amiért klinikai biostatisztikus létére képregényt rajzolt a lányotoknak, és őszintén hitt benne, hogy a világvégén is számít, mi a jó vagy a szép. A szavaid recsegtek, mintha üveget rágnál: „Mit számít, hogy nekünk mire van szükségünk? Így az egész emberiség hasznára lehetsz. Sokkal inkább, mint a számokkal.” Fojtott hangon veszekedtetek a konyhafülkében, miután a lányod apja behajtotta a kis szoba ajtaját. Még érezted rajta az esti mese édes gyerekszagát. És az idegen illatot, amit belekent az ágyba. Ő a józan eszedre próbált hatni, téged viszont egészen feltüzelt a harag. Láttad őket. „Vagy már nem akarod, hogy a lányod kijusson innen? Mégis egy rohadt terráriumban akarod felnevelni?” Láttad rajta, hogy erre nem tud mit mondani, de a szeme villogása elárulta. „Lennie kell más megoldásnak.” Felemelted az állad, még csak meg sem csóváltad a fejed. „Nem. Ha kibújsz a kísérlet alól, az dezertálás. Holnap beoltalak. A mostani vakcina ígéretes.” Annyiszor elmondtad, hogy végül magad is elhihetted volna, de az elégtétel édes íze emlékeztetett rá, mennyire rossz ember vagy.

– …nem működik. – A pilóta hangja reccsen a füledbe, bár az adás zavaros.

– Ismételje meg.

– A rádió nem működik, de az utolsó üzenetet sikerült kinyernem a rendszerből. Idejön?

Nem sokkal később mind a hídon álltok.

– Sikerrel járt? – kérdi a horgonyzó tétován, mire megingatod a fejed. Aztán eszedbe jut, hogy ezt nem látják, így hangosan is kénytelen vagy beismerni, ahogy kénytelen voltál beismerni minden alkalommal, amikor halálra ítéltél valakit. A lányod apjának is elmondtad, hogy a páfrányjegyek megjelenésétől számítva körülbelül öt napja maradt hátra. Akkor már négy napja figyelted, ahogy romlott az állapota. Állandó fejfájással küzdött, a látása zavaros volt, nem ismert fel, csak ha egészen az arca elé hajoltál. „Nem, nem, nem érted! Ez jó! Érzem a szelet, a vizet a leveleimen, a gyökerem a földbe kapaszkodik… Végre kapok levegőt! Ez itt nem élet, magammal viszem!” Elment az esze. Be akartad zárni, elkábítani, hogy álmában érhesse utol a halál, de a lányod hangja elterelte a figyelmed. „Anya?” Annyira gyorsan történt. Emlékszel, hogy neked csapódott egy izmos test, a falnak taszított, aztán felkapta a gyereket, és rohanni kezdett vele. Kész volt kitörni a labor ablakát, mikor ráugrottál. Lógtál a hátán, mint egy zsák, a lányod sírt, sikoltozott, hogy hagyjátok abba. A falnak csapódtál, hegyes könyök préselődött a válladba, aztán semmi sem maradt, csak a lüktető fájdalom, ahogy a fegyveredért nyúltál, miközben egy felmart fecskendő a szemgödrödbe merült. Lőttél.

Ösztönösen a bal szemed felé nyúlsz. A pulzusod felgyorsul, a légzésed felületesebbé válik, jeges verejték csorog a védőruhád alatt, de megacélozod magad, mint mindig. Előttünk nincsenek titkaid. A pilóta elteker egy gombot a műszerfalhoz kapcsolt fekete dobozon, mire egy szakadozott hívás részlete hangzik fel belőle.

– Parti? – nézel értetlenül a társaidra. – Ki az az eszement, aki erre pocsékolja a készleteit?

A pilóta csak megvonja a vállát.

– A Rózsabogáron mindenki kattant. Gazdagok. – A szemét forgatja. – De nem mindegy? Ha ennyire jótékony kedvükben vannak, használjuk ki! Én biztos nem mondok nemet egy jó vacsorára, és egy kiadós dugás is jólesne.

A szavai az elevenedbe vágnak, de nem engeded az arcodra kiülni a fájdalmat. Csupán a szemed szűkül össze.

– Nincs vesztenivalónk – ért egyet a horgonyzó, aki mintha észlelné a hangulatodban beálló változást, közelebb lép hozzád. – A lányának sok folyadékra, elektrolitokra és…

– Tudom, mi kell a lányomnak – feleled élesen. – Induljunk.

– Várjon! – A horgonyzó keményen megragadja a könyöködet. Ki sem nézel belőle ekkora erőt. Magára vonja a figyelmed, a szemgödrödben izgatottan nyitogatja szirmait a florián. Vonzó illata van, otthonos. A nyakában vékony láncon arany karikagyűrűt hord. Kettőt. Nem látod őket, de tudod, hogy az övé volt a szélesebb, míg a férje madárcsontú, fehér ujjára a kisebbik is bő volt. Az imapárnájuk mostanra jelentéktelen kacattá vált, már nem köszönti a homlokához emelt ujjakkal a hajnalt, de sokszor látod, hogy a gyűrűket morzsolgatva mozog a szája, míg a mélységet figyeli. A szüntelen sustorgásból lágy férfihang válik ki, közvetlenül a füled mellett hallod, szinte érzed a szavai szelét: „Mindennap hallom, hogy imádkozol értem. Hamarosan. Hamarosan újra találkozunk.” Valahonnan szívmonitor lassuló pittyegése hallatszik. Vagy csak képzeled? Nyelsz egyet.

– Meg kell néznem, hogy van.

– Tudom. Csak azt akartam mondani, hogy ön mindent megtett. – Megfeszül az állkapcsod a saját szavaid hallatán. – A világunk teljesen átalakult, alig maradtunk páran, akik még küzdhetünk, de igazából mind tudjuk, hogy nincs miért. A szeretteink és a kollégáink még azért jelentkeztek önkéntesnek, mert hittek benne, hogy az áldozatuk közelebb vihet a megoldáshoz. Nekünk mi maradt?

– Ezt most fejezze be.

– Nem, figyeljen. Küzdjön a lányáért. Érte megéri. Aztán legyen vele. De a többi miatt most már ne aggódjon. Szép munka volt.

Elszorul a torkod a mosolyától. Hálát látsz benne, a tekintete viszont távoli, a sötétjében ott susognak a mélybe rántó indák, mintha az arcából nem is egy emberi lény, hanem maga a végtelen dzsungel nézne veled farkasszemet.

– Apa…

A lányod ágya mellett ülsz, gumikesztyűs kezed megérinti a homlokát. Kihalászol egy szőke tincset az arcából.

– Mikor… mikor találkozhatunk? – A hangja elcsuklik, pergamenszáraz ajka bereped attól, ahogy sírásra feszíti. – Az még nagyon sok… nagyon sok idő. Muszáj? Hamarabb… hamarabb nem lehet?

– Semmi baj.

Mivel itatni nem tudod, és vénát biztosítani sem, a lábszárcsontba szúrod a tűt, és újabb adag infúziót fecskendezel a vörös csontvelőbe.

– A-aú…!

– El fog múlni.

– Mikor? – Megdobban a szíved. Hall téged? Közelebb hajolsz hozzá, a védősisakod üvege bepárásodik, és izgatottan nekifeszül a florián is. Mintha szellemek duruzsolnának a füledbe. A lányod ajka mozog, de a hangok, amelyek a sisakod mögött keringenek, nem az övéi, és szinkronban sincsenek azzal, ahogy némán formálja az „apa” szót.

Órák óta hallgatod, ahogy önkívületében beszél. Hol érthetetlenül motyog maga elé, hol a lepedőt markolva sír és könyörög valakinek, hogy vigye magával, hadd fúrhassa ő is kezét-lábát a nedves földbe.

Nem tudod, mennyi idő telhetett el, mert ismét elaludtál, de megrázzák a vállad, és mikor felnézel, a horgonyzó sisakjának üvegében tükröződik a tiéd.

– Asszonyom. Fél órán belül dokkolunk a Rózsabogáron. Mi a parancs?

Nem kerüli el a figyelmed, hogy a tekintete végigfut a lányod lábszárán, ezért igyekszel rövidre zárni. Nem akarod, hogy osztozzon a gyászodban. Nincs hozzá joga.

– Ha életnek bármi jelét látják, a nyilvános dokkba kössünk ki. Ha nem, akkor a szervizjáratot használjuk. Mint a Szitakötőnél.

– Értettem.

Azzal magatokra hagy.

Vihar közeleg. Érzed a falakban vibrálni a széllökéseket, ahogy lesiklanak a fölétek boruló üvegről. Odalent, a mélyben fények égnek. A Rózsabogár zölden irizáló felhőkarcolóin úgy ragyog a geometrikus arany mintázat, mint egy különc ékszeren. Fényűző partik, szabadság és csillogás, édes dekadencia. Alig hiszel a szemednek, mégis elszorul a torkod.

„Anya, anya! Megnézhetjük a légtornászokat? Apa azt mondta, hogy ha sokat gyakorlok, én is lehetek olyan! Zöld flitteres lesz a dresszem, és nézd, lerajzoltam, rózsaszín szalagokon fogok lógni a levegőben, mint egy igazi horgonyzó, és…”

„Egyszer elviszlek oda táncolni. Pezsgőt iszunk, kaviárt eszünk, és úgy csinálunk, mint a normális emberek.”

De ti vagytok a normális emberek. Minden, ami az elmúlt évtizedekben történt, nemcsak a fajotok történelmét aprózta fel, de a hétköznapokat a valóságba horgonyzó rutint is. Alig maradt fenn érdemi mennyiségű irodalom, a művészet értékét veszítette. Ezt képtelen voltál elfogadni. Megrázod a fejed. Ő képtelen volt elfogadni.

És most itt állsz egyedül, alattad fénylik a Rózsabogár, és nincs, akinek megmutasd. Elszorul a torkod.

– Akkor? Átszállunk? – kérdi a pilóta mintegy foghegyről. Úgy támaszkodik a műszerfalnak, hogy a gerince megnyúlik, a csípőjét kitolja. „Bocsáss meg. Én mindent megpróbáltam. Vártam rád. Küzdöttem érted.” A pilóta türelmetlenül hintázik előre-hátra. Verejték sűrű, édes illatát érzed, és hogy az ujjaid alatt hullámzik az ütemesen ringó csípő. A nő végül odébb söpör egy felvillanó ablakot, és ellöki magát a paneltől. – Van egy jó és egy rossz hírem.

A florián szorosan összezárul az arcodon, halkul a sustorgás.

– Kezdje a rosszal.

– Ja, végül is a jót már látja. Égnek a fények.

Lehunyod a szemed, és veszel egy mély levegőt.

– Mi a másik?

– Úgy fest, ezúttal végleg tönkrement a szűrőberendezésünk, valószínűleg besiklott rajta egy kacs. Egyszerűen kevesen vagyunk ahhoz, hogy fenntartsunk egy egész várost. Nincs értelme tovább húzni. Csatlakoznunk kell a Rózsabogárhoz.

Leforrázva meredsz rá. Még nincs kész az új vakcina.

– De itt van minden munkánk. A vakcinákkal…

– A vakcinák szart sem érnek – vágja rá élesen, azzal ellép melletted. – Emberek kellenek. Búcsúzzon el a labortól, és próbálja meg másképp hasznossá tenni magát. Segítsen összepakolni, ami megmaradt. Azt fogjuk felajánlani nászajándékként, és akkor a két város örömkönnyek között egyesülhet. Indítom az önlezárást, ami negyedórán belül nincs a raktérben, azt nem visszük magunkkal.

Faképnél hagy, te meg szóhoz sem jutsz. Tátott szájjal bámulsz utána, ám ekkor a fejed felett felvijjog a vörös sziréna, és egy udvarias géphang bemondja az unásig ismételt vészhelyzeti protokoll szövegét.

Negyedórád van összepakolni egy egész életet és egy széthullott családot. Kapkodás közben láthatatlan óra ketyeg a homlokod mögött, és állandó bűntudat forr benned, amiért nem tudsz minden műszert, minden pipettát, minden fecskendőt egyetlen táskába bezsúfolni, és különben is, miért ezeket pakolod? Innen csak egy dologra van szükséged. Felmarod a hűtőből az utolsó félkész vakcinákat.

Folyik rólad a verejték, mikor talpig védőruhában belépsz az elkülönítőbe, és jobb híján a tiedhez hasonló overallba bújtatod a lányodat is. Még egyszer megsimítod az arcát, mielőtt a fejére húzod a védősisakot, és egy tolókocsiba emeled. Meglep, mennyire könnyű. Zavartan néz fel rád, fogalma sincs, hol van.

– Csak én vagyok. Átszállunk a Rózsabogárra. Minden rendben.

Összevonja a szemöldökét, aztán az arca a lélegzete párája mögé veszik. A haja csatakos a láztól, neked azonban nincs időd ellátni.

Az ölébe dobod az üres katéterzsákot és a neki összekészített táskát, a hátadra lendíted a sajátodat, és magatok mögött hagyjátok az üvegkalitkát.

Alig érsz a raktérbe, a hátad mögött hangos szisszenéssel lezár a zsilip, majd az udvarias géphang szelíden közli, hogy megkezdi a csírátlanítást.

– Ezt ugye nem gondolja komolyan? – mered rátok a pilóta, ám a horgonyzó a kerekesszék másik oldalára lép, és bátorítón rád mosolyog. Utálod, ahogy néz.

– Majd én segítek.

Átszálltok a Rózsabogárra. A hátatok mögött egyetlen hang nélkül szűnik meg létezni az addigi világotok.

A zsilipen túl a dokkok üresen konganak. Csak néhány antik luxusautó porosodik a széles csarnokban, egyiket-másikat még ponyva takarja. El sem tudod képzelni, mi célt szolgálhatnak idefent.

A pilóta megy előre, a kezében géppuskát tart, mögötte te és a székben imbolygó lányod, a sort pedig a horgonyzó zárja. Nálad egy kis automata kézifegyver van. Reméled, hogy nem kell újra használnod. Fogalmad sincs, mire mentek lőfegyverrel a florián ellen, de a fertőzött ember ugyanúgy belehal a lövésbe, mint az egészséges.

A pilóta hátrasandít, lopva végigméri a lányodat. A tekintetétől égnek áll a tarkódon a haj.

A csarnok végében kétszárnyú ajtó áll, melynek zölden irizáló teteje a sötétségbe veszik. Ahogy hátrahajtod a fejed, a sisakodra erősített lámpa fénye végigiramlik a szárnyak vékony aranykontúrján, és a fejetek fölött egy kiugróba ütközik. Egy erkélyt bámulsz, amelyen mintha állna valaki.

Megtorpansz, és a többieknek is megálljt parancsolsz. A horgonyzó szó nélkül melléd zárkózik, a pilóta megszorítja a fegyverét, és bizonytalanul hunyorog a magasba.

– Nem akarunk bajt! – lépsz előre, mint a csapat vezére. Feltartod a kezed, de nagyon is tudatában vagy annak, hogy a társaid éles lőfegyverrel védik a hátadat. – A Katicabogárról jöttünk. Szeretnénk csatlakozni.

A szavaid nyomán súlyos csend telepszik rátok. Bizonyára mérlegre helyeznek titeket, és ettől a gondolattól a szíved elnehezül. Aligha nyom kevesebbet egy tollpihénél.

Éles fény villan mögötted. A pilóta sisakjából fehér csóva vetül az erkélyre, és megvilágítja a korlátra támaszkodó alakot.

Nem támaszkodik. Odabukott, a karjai ernyedten lógnak, a szeme élettelen arcába süpped. Önkéntelenül is megborzongsz, és közelebb húzódsz a lányodhoz.

A pilóta unottan ciccent, lecsavarja a fényerőt, és úgy néz rátok, mint azokra a gyerekekre szokás, akik szörnyeket képzelnek az ágyuk alá.

– Haladhatnánk?

Lángol a füled, de megállod, hogy visszamarj. Megragadod a tolószéket, és már indulnál, amikor éles kattanás hasít a csarnok csendjébe.

– Egy lépést se tovább!

Mindannyian az erkély felé kapjátok a fejeteket, a lámpák fényében megmozdul a tetem. Nem, hunyorítasz, ő is ragyog. Egészen elvakít. A könnyeidben nyitja-csukja szirmait a florián, hosszú nyelvével a sót ízleli, és suttog. Távoli kacagás morajlik a fejedben.

Az erkélyen álló nő lejjebb ereszti a fegyverét. A társai az árnyak közül válnak ki. Hatan vannak, katonai zubbonyt viselnek, és fegyvert fognak rátok.

– Vegyék le a sisakot, hadd lássam az arcukat!

A pilóta azonnal lecsatolja a sajátját. A horgonyzó húzódozik, de végül ő is enged. Izzadni kezd a tarkód.

– Maga is. Gyerünk!

– Nem lenne bölcs döntés – próbálsz szót érteni velük. – Orvos vagyok. A Katicabogáron megpróbáltuk keresztezni a florián DNS-ét az emberével. Nem vagyok fertőző, de jobb a békesség.

– Azt majd én eldöntöm – feleli hűvösen a vezér, majd mivel továbbra sem reagálsz, hozzáteszi: – Így is jó. Vegyétek le róluk!

– Várjon! – Döbbenetedre a pilóta elétek lép, és mindkét tenyerét feltartva az erkélyen álló nőhöz fordul. – A lányt megmarta a florián. A védőruhája nem őt védi, hanem minket tőle. Ha leveteti, magukat is megfertőzheti.

Lélegzetvételnyi szünet következik, majd:

– Értem. Dobjátok ki.

– Mi?! Nem! – A lányod elé vetődsz, aztán minden túl gyorsan történik. A pilóta elhátrál, a horgonyzó próbálja túlkiabálni az acélfalakról visszaverődő parancsokat, le a sisakot, te szent ég, mi a rohadt anyám ez, szedd le, szedjétek le, várjanak, megmagyarázom!

Lövés dördül. Égő fájdalom hasít a fejedbe, cseng a füled, és valaki tompán üvöltözik a zúgáson túl. Te. Te sikoltasz. A sisakod a lábad mellett hever, rémület és részeg boldogság ízét érzed a szádban, az elviselhetetlen zajba pedig koccanó pezsgőspoharak kísérteties pendülése vegyül, amin keresztülbugyborékol egy szónok hangja. Férfié. A sikolyok harsány éljenzésbe olvadnak.

Valaki térdre nyom, a karodat hátracsavarják, és hiába vergődsz, csak annyit érsz vele, hogy az állad alá tolják egy puska csövét.

– Elnézést.

Minden elsötétül.

Hasogat a fejed. Hideg márványpadlón fekszel, körülötted, ameddig a szem ellát, fehérbe csomagolt testek hevernek szabályos sorokban. Nem a florián selymes gubója vonja be őket, hanem lepedők. Függönyök. Abroszok. A tágas bálterem mennyezetéről súlyos kristálycsillárok csüngnek alá. Törött pezsgőspoharak, gyönggyel kivarrott kézitáskák, ezüst evőeszközök hevernek szerteszét. A termet megüli a bomlás édeskés, zümmögő zamata.

Megfeszülsz.

– Hol van? – Elsőre fel sem ismered a hangodat, mintha száraz levelek peregnének a nyelvedről. – Hol van?!

– Ott, a sarokban. Nem bántottuk. – Egy pár katonai bakancs jelenik meg előtted, majd egy nőhöz mérten meglepően szögletes arc. – Beszélgettünk kicsit a társával.

Ezt nem érted. Hunyorogsz, mert a háta mögül sütő fény vakító glóriát fest az arca köré, miközben a vonásait sötétségbe vonja.

– Elmondta, hogy ön a Katicabogár egyetlen életben maradt orvos genetikusa, egyúttal az első és egyben utolsó genetikai mozaikkal bíró ember, akiről jelenleg tudunk. Az asszisztense azt is elmagyarázta, hogy az ön állapota nem fertőző és nem is pszichotikus. Nagyon érdekelne, hogy akkor mégis miért hiszi, hogy van remény. Megvan a gyógymód?

Pszichózis. A tarkódon mintha fát vágnának, amitől darabokra reccsen az ép szemed üvegteste, és mozaikra hasad szét a kép. Az előtted guggoló nő arca szabálytalan szilánkokban tükröződik, melyek lustán elfordulnak egymás körül. Valahonnan üvegcsilingelést hallasz. A florián vékony, vörös nyelve a levegőbe nyal, téged pedig elborít a részeg ünneplők gondtalansága. „Úgy is van! Ha már meghalok, a világ legszebb tündérének mellével a kezemben tegyem! Az újjászületés napjára!” Harsány nevetésbe mosódik a beszéd, miközben a háttérből érthetetlen szónoklat morajlik fel.

– Megértette?

Hunyorogva nézel rá. Micsodát?

– Haldoklik – ismétli, mintha egy gyengeelméjűhöz beszélne. Megnyalod kicserepesedett ajkad. Alig tudsz koncentrálni, az egész hely mintha sűrű mézben lebegne. Megrázod a fejed, motyogni kezdesz, idegen áhítattal ismétled a koponyádban vergődő szavakat, melyeket te sosem hallhattál, de mi igen:

– Ma van az újjászületés napja. Ma elbúcsúzunk a bábtól, amit ebben az életben viseltünk, és magunkra öltjük az égbolt színét.

– Talán túl nagyot ütöttünk – jegyzi meg egy durva akcentustól ropogós hang.

Hányingered támad, és szédülsz. Ismét sötétség.

Valami megmozdul szorosan az oldaladba simulva, és keményen állba vág. A lányod. Átfordítod az oldalára, és egész közel hajolsz a sisakjához. Egyenletesen csapódik ki rá a lélegzete párája álmában. Hála az égnek.

Felnézel. Éjszaka lehet. Néhány kitett lámpáson kívül sötét van.

A bálterem közepéről félretolták az asztalokat, és rögtönzött tábort vertek rajta. Többen is kuporognak az egymás mellé tolt matracokon. A többség alszik, míg páran egy régi tábori konyha körül ülnek, és halkan beszélgetnek. Holttestek sehol.

Az egyik árny kiválik a többi közül, és halkan nyikorgó léptekkel hozzátok sétál. Eléd guggol. Leves ínycsiklandó illata száll a gőzölgő fémcsészéből. Felkavarodik a gyomrod.

– Asszonyom? Hall engem? Hányat mutatok?

Homályosan érzékeled az eléd kinyújtott kezet. Félretolod.

– Hagyjon békén, semmi bajom. Mi lett a testekkel?

– Milyen testekkel?

– Azzal a rengeteg holttesttel. Kidobták őket?

A horgonyzó bizonytalanul méreget.

– Mindenki meghalt – jegyzed meg óvatosan, mire végre kisimul a homloka.

– Igen. Mindenki. Miután jöttek a hírek, hogy a városokat sorra vonja le a florián, egy helyi fickó kivált a tömegből, és azt mondta, ő majd utat mutat. „Te nem vagy báb.” Ez volt a jelmondatuk. A hívei elfoglalták a Rózsabogarat, aztán megszervezett egy csoportos öngyilkosságot, amin koccintottak az emberiség levonulására. A Szarvasbogárról küldött osztag késve érkezett. Azért jöttek, hogy katonai vezetés alá vonják a várost, ehelyett végignézhették, ahogy egy csomó ember ciánnal kevert pezsgőt iszik. Akik nem akartak részt venni a dologban, azokat a többiek kényszerítették. Egy részüket megmérgezték, másokat a Szarvasbogár katonái próbálták menteni. A lövöldözés közben többen pánikszerűen menekültek kifelé, őket elnyelte a florián. Alig maradtak túlélők. Kész rémálom lehetett.

Mint valami szaros szekta. A túlvilágokba vetett hit lassan elkopott, a nagy vallásokból sorra ábrándultak ki az emberek, mivel a világnak nem fényes robbanással, lángcsóvákkal vagy özönvízzel lett vége. Nem egyik napról a másikra történt, hanem évtizedek alatt. Olyan lassan, hogy abban hinni sem volt értelme. Egy másik élet a saját képére formált mindent. Nem erről szól amúgy a legtöbb teremtéstörténet? Az új világrend születésével a tieteknek leáldozott, a gombaként szaporodó kis hitközösségek pedig a jelent tekintették az egyetlen meghatározó időnek. De te egész életedben a jövőért küzdöttél.

„Csak egyszer lennél jelen!” Emlékszel a zaklatott hangra, ahogy a megtermett férfi fel-alá járkál a hálószobátokban, és a tulajdon haját tépi. Alsógatyában van és pólóban, minden izma idegesen remeg. „Te engem nem vádolhatsz semmivel! Miért nem tudod végre elfogadni, hogy ennyi? És ha sikerül a kísérleted? Akkor mi lesz? Nincs odalent semmi! Mi viszont itt vagyunk.”

Nagyot pislantasz. Meztelen léptek csattogását hallod a márványon közeledni, és két csupasz vádli sétál el előtted. A balon hosszú forradás, aznap szerezte, amikor igent mondtál neki. Szembefordul veled. Korábban soha nem tapasztaltál ennyire valósághű vizuális szenzációt, csak látomásokat. A hangja élettelibb, mint amilyennek utoljára hallottad:

– Egész nap a kurva katicák genomját basztatod ahelyett, hogy vele lennél! Tudtad, hogy tornász akar lenni? És azt, hogy a kedvenc színe a zöld?

– Na ebből kurvára elég! – A hajadba tépsz, előre-hátra ringatod magad, de a férfi tovább szidalmaz, míg a hangja száraz, percegő sustorgásba nem veszik.

– Mi ez a lárma?

Acélos hang zendül, és a csapat vezetője közelít felétek, nyomában a pilótával. A horgonyzó a válladra teszi a kezét, és megszorítja. Ahogy a tekinteted fókuszt talál az arcán, megkönnyebbülten sóhajt egyet, és felkel mellőled.

– Semmi baj. Valószínűleg csak ki van száradva.

– Az ő döntése. – A pilóta arcán szánalommal vegyes izgalom feszül. – A hajtóműveket teljesen benőtte és a sodronyokon is túl sűrű a florián, de műszakilag rendben vagyunk. Az egész város süllyed, de ha sikerülne elszakadnunk tőle, vissza tudnám kormányozni a várost a Szarvasbogárig.

Súlyos teher a remény, és mégis milyen törékeny.

– Maguk velünk jöhetnek, de a lány marad.

Talán nem hallottad jól. Elvégre, az istenit, megőrjít ez az állandó hangzavar!

– Mi?

– Nem pocsékoljuk a készleteket haldoklókra. Maguknak sem kéne.

Vörös köd ereszkedik a szemed elé.

– Nem megyek el a lányom nélkül.

– Maga dönt – von vállat a katona, a tekintetében nyoma sincs részvétnek. – A túlélőket és a megmaradt készleteket a Rózsabogáron visszük haza. Nem hagyunk hátra légjárót sem. Ha maradnak, akkor le kell szállniuk a földre.

Összeszorítod a szád.

– Három nap. Adjon három napot! – Görcsösen kapaszkodsz az önuralmadba, mégis megremeg a hangod. – Ha meggyógyul, magukkal visznek mindkettőnket.

Talán elismerés villan a szemében, de gyorsan tova is tűnik. A helyét valami sötét, szomorú kifejezés veszi át.

– Kár magáért. Nagy hasznát vehetnénk.

„Mi viszont itt vagyunk.”

Három napba telt, hogy a horgonyzó és önkéntes csapata kiszabadítsanak titeket a rátok akaszkodott kacsok és indák közül. Napközben szelíd szavú vezetőként dolgozott, vacsoránál azonban egyre többször kaptad rajta, hogy a többiektől elfordulva bámul ki az ablakon, és az alattatok elterülő, fekete hullámzást nézi. A harmadik napon ünnepséget rendeztek. Összetolták az asztalokat, porcelánnal, ezüsttel terítettek, és pukkant egy aranyszemcsés pezsgő is. Harsány kacagás és részeg ének keveredett az evőeszközök csörgésével.

Egyedül a horgonyzó ült lehajtott fejjel, a szeme félig lehunyva, a kezéből kifordult a pohár.

Egyedül ő nem kelt fel többet az asztal mellől.

Három nap semmire sem elég.

– Indulunk. Jön vagy marad, maga dönt.

A dokkoknál állnak menetre készen, védőöltözetben. Te ülsz, mert ahhoz is gyenge vagy, hogy tisztességgel megemeld magad. Éjt nappallá téve dolgoztál, mégsem tudtad befejezni a művedet. A pilóta szemében szánalmat látsz, ahogy a lányodra pillant, aki alig lélegzik.

Nem búcsúzkodtok sokáig. Nincs miért. Ő harcolni akar, tenni, kutatni, te viszont csak magadhoz fogni a lányodat, mikor elillan belőle az élet. A talajszintre vezető kapszulához kísér titeket. Megküzdesz a tolószékkel, a kereke folyton fennakad az ajtónyílásban.

– Majd inkább én.

Elszégyelled magad, milyen könnyedén emeli át a lányoddal együtt a kereket. Te már attól reszketsz, hogy idáig toltad, de nem akarod, hogy gyengének lásson. Megnyalod a szád, a kicserepesedett lemezek közül sós nedvesség oldódik a szavaidba:

– Mit fognak most csinálni?

– Felkutatjuk a többi várost, túlélőket toborzunk, és kiirtjuk az ellenséget.

A teljes felszínt benövő, egyetlen gigászi szervezetként létező floriánt.

– És ha nem tudják?

– Akkor belehalunk a próbálkozásba. – „És akkor mikor fogsz végre élni?” A lányod apjának szavai a füledbe súgnak, a lélegzete megcirógat, mintha meglebbenne egy sötét, vaskos tincsed is. A pilóta vállat von. – Hiszek abban, hogy ha kitartok, végül elnyerem a jutalmamat. Az új életemben talán valami növényként születek újjá, és fűvel-fával összejövök.

Arcizmod sem rezdül a viccre.

– Szóval hívő.

– Optimista. Ezekben az időkben csak így érdemes.

Erre nem tudsz mit felelni. Nézitek egymást, míg bezáródik a kapszula ajtaja, és süllyedni kezdtek. Hamarosan elhagyjátok a Rózsabogarat, és a csillogó sodronyok közt ereszkedtek tovább.

A lombkoronaszintet elérve haragoszöld homályba merül a világ. Sötét levelek nyújtóznak kíváncsian felétek, halkan kaparásszák az üveget.

Odalent tompa közönnyel fogadod a tényt, hogy semmitek sincs – az egykori bázis üvegkupolája betört, teljesen benőtte a florián. A kapszulán túl csak a hullámzó, suttogó tömeg vár rátok. Elindulsz. A lényeg, hogy ne állj meg, már az is olyan, mintha tennél valamit. A sűrű aljnövényzetben elakadsz, így jobb híján a válladra veszed a lányod.

Félig a kéregbe nőtt madarak és vadak mellett haladtok el, akiknek habzó gombatelep virágzik az oldalán. A koponyájuk szimatolva csukódik és nyílik.

Már messziről meghallod a vizet, és felgyorsítasz. Elképzeled, milyen érzés lesz belegázolni. A lányod halkan mormog a karodban, húzod, vonszolod, megbotlasz. A víz szagától részegülten félrehajtasz egy sűrű páfránybokrot, és megpillantod a partját. A kavicsokon egy mozdulatlan őz hever, a pofája a vízbe ér. Először azt hiszed, megdöglött, hisz az oldala nyitva, és rózsaszín, fodros telepek omlanak ki belőle, csakhogy a bundája csupa mozgás. Fartükréből és a hasa lágyából vékony, fehér szálak kötegei kúsznak a vízhez.

Kristálytiszta.

Legszívesebben felüvöltenél. Tudod, hogy nem számít, hogy így is, úgy is eljön a vég, mégis mellbe vág az itt és a most. Zokognál, csapkodnál, csomókban tépnéd ki a hajad, de jártányi erőd sem maradt. Térdre rogysz az őz mellett, a lányod a karodban. Egy darabig némán bámulod a vizet. Aztán felkelsz. A parttól valamivel távolabb nedves, puha a föld. Ásni kezdesz. Sekély kis sír lesz, inkább gödör. Ebbe fekteted őt. Lecsatolod a fejéről a sisakot, és mámorosan figyeled, ahogy vesz egy mély, felszabadult lélegzetet. Lehúzod a kesztyűd, és megérinted az arcát.

– Végre… – A feje félrebillen, te pedig némán ülsz fölötte, saras kezed a mellkasán, és csak nézed. Ha elég sokáig nézed, mintha lélegezne. Fogalmad sincs, mióta ülsz ott, lehet, hogy órák teltek el, de az is, hogy csak néhány perc. A lányod ruhái alól karcsú, zsenge szárak tekerednek elő. Az arca kinyílik, ajkai közül apró kacsok bújnak elő. Burjánzik, szétesik, hogy aztán újra összeálljon, a fejedben pedig sustorog a hangja, mintha távoli rádióadást hallanál. Boldog. Már nem szomjas, nem fáj semmi, sőt, mintha megtelne a tüdeje egy egész világ lélegzetével. „Apa, apa! Mind itt vagytok!” Te is hallod őket. Minket. Engem. Látod a körülötted álló törzseket, indákat és virágokat, ahogy büszkén mosolygok rád, mert már érted. Csak meg kell adnod magad a változásnak. Ennyire egyszerű és ennyire nehéz.

Nem ellenkezel tovább, mikor a bakancsod sarkát tapogatja egy kíváncsi kacsom.

D. KOVÁCS TÜNDE

FIÚRÓL APÁRA

D. Kovács Tünde 1986-ban született Pécsett. Az írással négy éve kezdett komolyabban foglalkozni. Szereti a karakterközpontú történeteket, az emberi lélek mélységeit boncolgatni, drámai sorsokat bemutatni. A novellák mellett jelenleg az első regényén dolgozik, egy törzsi szellemvilágos fantasyn. Első írása Az év magyar science fiction és fantasynovellái 2020 című kötetben jelent meg.

Rikoltás hasít az éjszakába. Rövid csend követi, azután újra felharsan, az ablaktáblák is belereszketnek. Közel van, nagyon közel, hallani a szárnya suhogását a háztető fölött.

István vár, elszámol magában százig, mintha villámlás után várná a mennydörgést. Semmi. Felmordul, és kinyitja a szemét. A holdvilág gyér fénye bekúszik a nehéz, sötét függöny mellett, kísérteties derengésbe vonja a szobát.

István épp csak moccan, Mari már a vállát markolja.

– Ne keljen fel, Pistám!

Suttog, de hiába, a gyerekek már ébren. Jancsi a cirmosát szorongatja, nem tudni, melyik fél jobban, a fiú vagy a kandúr; Terka a dunyha alatt lapul, csak a feje búbja látszik ki alóla.

Csak az öreg horkol tovább a maga ágyában. Mellette a földön félig kiürült üveg.

István megsimítja Mari kezét, de azután lefejti magáról.

– Megnézem magamnak, hogy tudjam, miféle szerzetet kívánjak a pokol fenekére.

Az asszony felsóhajt, nem tartóztatja tovább. Imát mormol maga elé. Hogy a káromlás vagy a veszély miatt, azt István nem tudja. A szobában fülledt meleg, a levegő áporodott, pálinka és pipafüst szagától terhes, az ablak azonban zárva. Mintha bármitől is megvédhetne.

István kiles a függöny mögül. Mozgás sehol, hiába várja. A szíve már nem kalapál olyan hevesen, de egy szemvillanással később mintha kemény kéz markolna bele. Sötét árny suhan el az istálló fölött, azután eltűnik.

István hosszan nézi a kinti feketeséget, amely lassan sötétkékbe fordul, derül már az ég alja. Talán ennyi volt, talán a dög behúzódott a vackára, akárhol legyen is az.

A csend azonban mást mond: itt ólálkodik a közelben. Az állatok megérzik, és elhallgatnak. Még a Morgó is elkushad, igaz, éjjelre be kell ereszteni a kamrába. Ott aztán a földhöz lapul, és egy nyikkanás se hallatszik tőle reggelig.

István mozgásra lesz figyelmes a szeme sarkából. Megdermed, aztán már vinné a lába el az ablakból, de csak nem mozdul. Akkor is megnézi magának!

A földjükön túl, a vén nyárfán ül, a fa felső, ruganyos ágait csomóba fogja karmos lábával, hosszú farkát köré kanyarítja. A fán inkább madárnak tetszik, nem gyíknak, aminek mondják. Sárkánygyík.

A kelő nap fénye most csak a körvonalait mutatja a lénynek: nagydarab, olyan ökör méretű, hosszra háromszor akkora is megvan, a farkát nem számítva. Karmos lábát a lomb közé mélyeszti, szárnya a teste mellé simul. Hiába nagy, alighanem könnyű lehet, mert a nyárfa nem roppan meg alatta, csak dülöngél tőle, ha mozdul, alig jobban, mintha szél cibálná. De vajon a szelemen elbírná-e, ha egyszer rá találna szállni a házra? Vagy rájuk dőlne az egész, hogy ott pusztuljanak?

István addig nézi, míg a gyomrában felenged a görcs, de az állkapcsa úgy összeszorul, mint a satu. Ennek is éppen ma kellett jönnie! Nem jelent jót, nagyon nem…

Amikor a napkorong előbukkan a látóhatár peremén, a sárkánygyík kiterjeszti csupasz bőrszárnyát, akár egy nagy denevér, és elrugaszkodik.

István vár még egy darabig, míg a lényt elnyeli a messzeség, azután széthúzza a függönyt, és beereszti a fényt az ablakon.

– No, elment.

Mari imát mond, azután máris sürgölődni kezd. A gyerekek is kászálódnak.

– Merre látta, édesapám? – néz fel Terka, miközben újrafonja alvástól szétzilált haját.

– A nagy nyárfán.

– A Zajgóékén? – kérdi Jancsi.

István mordul egyet.

– Azon. A Zajgóékén…

Gyerekkorában az öregapja már csatolta volna le a nadrágszíját, ha ilyet talál mondani.

– Csak mert kicsalták a földet, amin áll, még nem az övék se a föld, se a fa – hajtogatta mindig, főként, amikor felöntött a garatra. – De majd az Isten megfizeti nekik. Ő majd megmutatja, hogy a Varjuékkal nem lehet packázni!

Harminc esztendő is elmúlt, mióta István utoljára hallotta fogadkozni, az öregapja azóta már a földben nyugszik, de az Istennek még mindig tartozása van. Néhány hold a híja csak, és a Zajgóék nagygazdának nevezhetik magukat, míg ők mindig csak gürcölnek, mégsem jutnak egyről a kettőre.

István nem haragszik a fiára az emlékeztetőért. Jancsi tíz esztendeje kevés, hogy ezt megértse.

A szoba sarkából, az ágy felől halk jajgatás kezdődik.

István az apjára néz.

– A vér… a föld… – nyögdécsel az öreg.

Megint azzal álmodik. Azzal a döggel, amelyiket gyerekkorában látott. És megint bolondokat beszél!

Durván megrázza az öreg vállát.

– Ébredjen, apám, eljött a reggel!

A homályos tekintet lassan kitisztul, és megállapodik István arcán. Az öreg rátámaszkodik a fia vállára, úgy húzza fel magát ültébe, azután rögtön keresgélni kezd az üveg után.

Mióta újra sárkánygyík járja a környéket, az öreg jóformán mást se csinál, csak vedel. Többet iszik, mint korábban bármikor, habár István nemigen emlékszik olyan időkre, hogy a pálinka le ne döntötte volna a lábáról estére. Aztán amikor az öreg már elég részeg, megjön a hangja is, pedig rendes szavát évek óta nem hallották, csak álmában. Pedig jobb, mikor csak az ágyból motyogja a bolondságait.

Bolond Pista. Így nevezi a háta mögött a környéken mindenki. Bolond Pista, aki kisgyerekként azzal a mesebeszéddel állt elő, hogy ott volt, amikor egy katona meglőtte a sárkányt, amelyik akkoriban a környéket riogatta, és saját szemével látta, hogyan sarjadt ki a szörnyeteg vére nyomán a tavaszi vetés a Zajgóék földjén. Azon a földön, amelyet az ő apjától vettek, mikor az öreg Varjut szorították az adósságok; azon, amelyen évek óta olyan rossz volt a termés, hogy többet ért eladni, és azon, amely ezután hosszú ideig olyan sok hasznot hozott a szomszédéknak. Azóta is Bolond Pistán röhög az egész falu. Leghangosabban maguk Zajgóék.

István elfordítja a fejét az apjáról. Ha az öreg gyerekkorában nem is volt bolond, mostanra az italozástól hű lett a gúnynevéhez.

István és Terka hamarosan indulásra készen ülnek egymás mellett a kemencepadkán, amíg meg nem szólal a templomi harang.

– Hogy az ember kongatásra kezdje a munkát, a jószág meg addig várjon! – morogja István. – Na, gyerünk, lányom, mehetsz a Pitypanghoz. Holnap már úgyis a Kaszáék isszák a tejét.

István kitárja az ajtót, és kikémlel rajta. Hiába látta elrepülni a fenevadat, jobb a bizonyosság.

Az égen kósza felhő se jár, nem kell, hogy a falnak támasztott vasvilláért nyúljon. Gyenge fegyver, de parasztnak nem futja többre. Eleinte minden reggel magához vette, és elkísérte Terkát a pajtáig, de már kitanulták, hogy ilyenkor felesleges.

Terka fogja a sajtárt, de a szemében könny csillog. István megsimítja a fejét.

– Ne búsulj, lányom, így kell lennie.

A lány csendben megindul, a szoknyája se táncol olyan vígan a lábszára körül, mint szokott.

István sóhajt egyet. Felveszi a kalapját, és elindul a lánya után, de megüti a fülét az ablakon kiszűrődő halk beszéd.