Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

ELSŐ KÖNYV

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

XI.

XII.

XIII.

XIV.

XV.

XVI.

XVII.

XVIII.

XIX.

XX.

XXI.

XXII.

MÁSODIK KÖNYV

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

XI.

XII.

XIII.

XIV.

XV.

XVI.

XVII.

XVIII.

XIX.

XX.

XXI.

XXII.

XXIII.

XXIV.

XXV.

XXVI.

HARMADIK KÖNYV

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

XI.

XII.

XIII.

XIV.

XV.

XVI.

XVII.

XVIII.

XIX.

XX.

NEGYEDIK KÖNYV

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

XI.

XII.

XIII.

XIV.

XV.

XVI.

XVII.

XVIII.

XIX.

XX.

XXI.

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Bernhard Kellermann

BARÁTOK

fordította
Emődi Hajós Zsuzsa

BUDAÖRS, 2023

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-657-7 EPUB
ISBN 978-963-559-658-4 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

a mű eredeti címe:
Das Lied der Freundschaft

első kiadás: 1935
az elektronikus változat az 1936. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító Eduard Schliecker (1833 – 1911)
festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

ELSŐ KÖNYV

„A szeretet nem beszél, hanem cselekszik.”

I.

Ott a hegyen már megint ünnepelnek. Megtehetik, megdolgoztak érte. Bizony, nem volt könnyű soruk ezekben az években.

Röviddel a háború után, ködös novemberestén érkeztek Bornba: Hermann, a mostani gazda és barátai. Az öreg Fassbinder, aki hónapok óta egyébről sem beszélt, mint a fia hazatéréséről, már nem érhette meg a nagy napot. Néhány héttel előbb szívszélhűdés érte: megölte az izgalom. Itt vannak tehát, itt vannak öten.

Reggel bocsátották el őket az ezredtől és egy pillanatot sem vesztve, elindultak a pályaudvarra. Még a kopott, foltozott uniformisban, rajta az utolsó állás sarával, mocskával. Csak Antal, az ács, kerített magának, - Isten tudja honnan és hogyan, - egy majdnem új, bő, szürke köpönyeget és hozzá magasszárú, pompás csizmákat. Jancsi vékony bambuszbotot lóbált a kezében, amit azért vásárolt, hogy bebizonyítsa önmagának és az egész világnak, hogy ő szabad ember. Elégedetten dúdolt magában és ránevetett a lányokra; néha meg kellett állnia, hogy bevárja társait, ők nem tudtak olyan gyorsan haladni, mert a kovácsot kellett vezetniük, aki fekete szemüveget viselt, még mindig kínlódott a szemével. Tegnap délután csempészték ki a kórházból és bevitték a kaszárnyába, hogy őt is magukkal hozhassák. Óh, ők nem feledkeztek meg a Kovácskarcsiról, semmiesetre sem maradhatott ott, hiszen ő is hozzájuk tartozott.

A pályaudvar előtt azonban megakadtak. Kovácskarcsinak a fekete szemüvegével hirtelen inába szállt a bátorsága és nem akart egy tapodtat sem továbbmenni, egy tapodtat sem! „Hagyjatok itt, úgyis csak utatokban vagyok!” - „De most aztán fogd be a szádat!” - morogta mérgesen Antal az ő rekedt hangján és erőszakkal cipelte tovább. „Gyerünk, te hozzánk tartozol, vagy talán abban a büdös kórházban akarsz elpusztulni?” - „Nem, hagyj csak itt. Hiszen obsitom sincs!“ - Ez igaz, obsitja tényleg nem volt a Kovácskarcsinak, hiszen úgy szökött meg a kórházból, de obsit ide, obsit oda, ki törődött most azzal? Körbeálltak, középen a Kovácskarcsi és egy-kettő, már túl is voltak a sorompón. Még olyan vasrácsot is, mint a karjuk, szét bírtak volna szedni, olyan erősek voltak így összefogózva.

Egyik vagon tetején éppen, hogy helyet tudtak találni, - és mukkanás nélkül, bőrig ázva, utaztak hosszú órákon keresztül. Estefelé valami vegyes vonatra kellett átszállniuk, ahol már sokkal jobban érezték magukat. A teherkocsi egyik sarkában éneklő, lármázó katonákra akadtak. A kocsi ajtaja félig nyitva volt, Hermann odatolakodott és kidugta a fejét. Hosszú, sötét fürtjei lobogtak a szélben. Fakó, hegyes templomtorony ködlött fel a szürkületben. A neustatteni templom volt. Majdnem elnézte. „Készülődni!” kiáltotta izgatottan.

Csak ők szálltak le az isten háta mögötti kis Hellsee állomáson. Amikor Hermann lába földet ért, hatalmasat dobbant a szíve: itt van hát megint! Négy év háború, de most újra itt van!

A vonat az éneklő, kurjongó katonákkal továbbgördült és hirtelen hihetetlen csend vette őket körül. Ijesztő csend volt, amelyet nem bírtak felfogni, amilyet évek óta nem éreztek. Még, a fegyverek zaja ült a fülükben. Finom eső szitált az alacsony, borús égről, már majdnem éjszaka volt, közel s távolban egyetlen lélek sem. Csendesen álltak, egyetlen szó nélkül, lehajtott fejjel hallgatóztak. Egy hang sem! A csend lenyűgözte őket. Olyan szelíd ez a csend, mint az imádság és ők teljesen egyedül vannak! Csak most kerültek ki a háborúból, ebben a pillanatban, amikor a csendes alkonyaiban álltak és egyetlen hang sem érintette fülüket.

II.

Hermann, akit éppen olyan elfogódottá tett ez a felfoghatatlan csend, mint a többieket, szedte magát legelőbb össze. „Mindenki itt van?” szólt erős hangon. „Jancsi, Antal, Kovácskarcsi itt vagytok?“ - Igen itt vannak! - „És Rőtszakáll?” - Hermann hangja hirtelen bizonytalanná vált. Mikor is látta Rőtszakállt utoljára? Csak nem vesztették el a Vöröst? „Itt vagyok, itt vagyok!” morogta egy hang a szürkületben.

Az állomás előtt egész iszaptenger feküdt, de Hermann minden teketória nélkül, sőt mondhatnánk, élvezettel gázolt bele. Ismerte jól ezt a sárga iszapot, szülőföldjének a talaját. A szürkületben csak Hermann körvonalait lehetett látni, de a tartása csalódást fejezett ki. Azt hitte, hogy kocsi várja majd az állomáson, apa régi vadászfogata, vagy valamelyik szekér.

Már tegnapelőtt megírta Babette-nek, aki most az egyetlen élőlény Bornban, hogy küldjön eléje valamilyen kocsit az állomásra, hiszen akármelyik szomszédtól is kérhetett. Hermann belefülelt az éjszakába. „Figyeljetek csak! Nem hallotok kocsit jönni? Talán elkésett.” Füleltek. Semmi. Az eső szemerkélt, úgy hangzott, mint mikor a víz forr. Hát ez mégis csak nagyon különös.

Bizony, talán még jó is volt, hogy Hermann nem tudta, hogy apa régi vadászfogata már nincsen, nincsenek lovak sem, mert ha ezt most tudja meg, talán egyszerűen elrohant volna, bele az éjszakába. Apa hirtelen haláláról már a harctéren értesült, a többi szörnyűséget azonban, ami még várt rá, Babette abból az egyszerű okból nem írhatta meg neki, mert két hete nem tudta, merre jár. És Babette örült ennek.

Mostanában minden rosszul megy, bosszankodott Hermann, mérgesen figyelve az éjszakába. Hiszen mindegyik olyan dögfáradt, hogy csaknem felfordul. Milyen sokszor képzelte el ezt a hazatérést, - százszor, ezerszer. Csak az öreg élne még! Ő biztosan itt volna a kocsival, piros arcával és izgatottan beszélne és mindenesetre hozott volna magával egy üveg köménypálinkát a megérkezés örömére. Hát látod, apa, ezek a pajtásaim, elhoztam őket, úgy, amint akartad, akik a harmadik ágyútól életben maradtak. És látná, amint apa megrázza a kezüket és zavart mosollyal, kedveskedve fecseg össze-vissza velük. Hermann már nem figyelt az éjszakába. „Nem” mondja, „nincs értelme, hogy tovább várjunk. Talán Babette meg sem kapta a kártyámat? Szaladjunk.”

„Na jó, hát akkor szaladjunk”, kiáltotta Antal, az ács, aki mindig kiabált, még ha nem is volt rá oka. „Úgyse szoktuk meg, hogy kocsikázzunk. Milyen messze van?” „Egy órányira!” „Egy órányira?” kacagott hangosan és vidáman Antal. A csend visszhangzott a nevetéstől. - Egy óra! - Ebben a négy háborús évben ezer és ezer mérföldet szaladtak, háromszor is körülszaladták a földgolyót. Egy óra! Hát volt is ezen mit nevetni. Ez a Hermann!

Mentek előre az esőben és az éjszakában. Jancsi masírozott az élen. Bambuszpálcáját a hóna alá dugta és a szájharmonikáján muzsikált, de ezt rövidesen abbahagyta, mert az ujjai meggémberedtek. A vastag iszap belefolyt a rongyos cipőkbe. Csak Antal a magas csizmáival és a bő köpenyegével masírozott nyugodtan és szárazon. „Akarja valaki a köpenyegemet?” kérdezte időnként. Egyik sem akarta, noha már mindegyik bőrig volt ázva. De meghallotta, hogy a Kovácskarcsi fogai vacognak. „Hiszen te fázol!” kiáltotta. „Téged elpuhított a kórház! Na, vedd a köpönyegemet!“ „Nem kell.” „Csend legyen! Hallom, hogy vacogsz.” Kovácskarcsi morgott valamit, de nem mert ellenkezni. Tudta, hogy minden ellenmondás hiábavaló, ha Antal ilyen dühösen fuj.

Azután egy szó sem hallatszott. Hang nélkül lépdeltek és régi szokásból járás közben néha elaludtak. A gyomruk korgott. Meleg szobáról kezdtek álmodni, hiszen ez sem tarthat örökké. Az esőben már látni valami kis pislogó fényt. Gőzölgő tálakról álmodtak: Hermann apja írt egyszer valamit egy disznóról, amelyet eldug nekik a hatóság elől. Erről a mesebeli disznóról álmodtak: disznóhús, káposzta, pompás nagy burgonyák, köménnyel! Talán egy korsó sör is akad és meleg, meleg, hogy ezeket a nedves rongyokat levethessék. És aztán aludni a csűrben a szalma között, vagy mindegy, hogy hol, csak aludni. Átmentek a csendes kis Hellsee városkán és csak amikor megint a szabad országúira értek, ébresztette fel őket Hermann harsány szava: „Még tíz perc!” kiáltotta izgatottan. Olyan gyorsan indult most neki, hogy alig tudták követni.

Letértek az országúiról, átmentek egy keskeny hídon, aztán már hegynek fel vitt az út. „Ezek már borni földek” mondta Hermann.

Az eső alábbhagyott, de itt fent köd ült a földeken. Tíz lépésre alig lehetett látni. „Ezek itt elposványosodott rétek" magyarázta Hermann. „Új árkokat kell majd ásni, hogy a víz lefolyjon.” Antal, aki Hermann mellett ment, hirtelen megállt és szaglászni kezdett. „Tűz van valahol!“ mondta.

„Tűz?”

„Igen, tűz!"

„Esős időben a tónak van ilyen szaga. A mocsárgőztől!”

Rőtszakáll, aki csak ritkán nyitotta ki a száját, most hirtelen megszólalt Hermann mellett: „Itt jókora tűz lehetett, emberek!"

Egyszerre széles, nyitott kapu előtt álltak és a következő pillanatban Hermann már el is tűnt. „Hiszen ez Born!" hallották a hangját; természetellenesen távolról és csaknem idegenül hangzott. „Ez az átkozott köd! Látod a házat, Antal?" Antal, aki egy méter nyolcvan magas volt, teljes hosszában kiegyenesedett és összehúzta a szemét, hogy lásson a ködben. Jól ismerte a házat, Hermann százszor is megmutatta neki a fényképet, amelyet a zsebében hordott: hosszúkás, régimódi, egyemeletes épület volt, feltűnően meredek tetővel, amilyet ma már nem építenek. Kivett ugyan néhány magas, ködbe meredő, kopasz fát, de a házból és a többi épületből nem látott semmit. Semmi kétség, a tanya égett le, a maró füst csaknem az orrukba csapott. „Semmit sem lehet ebben a ködben látni," mondta Antal közönyös hangon. „Az biztos, hogy itt tűz volt, de ne félj, Hermann, talán csak valami pajta égett le."

Kutya vakkantott. A ködben sárga fény jelent meg, de épületet nem lehetett látni. Női hang ijedt sikoltása hangzott.

„Várjál, Hermann, ne izgasd fel magad, hiszen semmit sem lehet látni.”

III.

- Ó, te jóságos Ég, mennybeli Atyám! - sikította a sírásba fulladó asszonyi hang. Aztán Hermann hangját hallották, csodálatosan messziről, mint az előbb és aztán becsukódott a kapu.

Ott álltak hát, bőrig ázva, remegve a hidegtől. Szép kis história. A disznóhús, a káposzta, a köményes burgonya, - hova lettek? A „szeretetvendégségből“, amelyről az öreg Fassbinder mindig írni szokott, aligha lesz itt ma valami. Olyan éhesek és kimerültek voltak, hogy alig álltak a lábukon.

„Sajnálatraméltó ez a Hermann!” mondta Antal és most először beszélt halkabban. „Először meghal az apja, aztán leég a tanyája.” - Rőtszakáll hangja dohogott a ködben. „Szörnyű tűz lehetett itt! Állat is égett. Égett hússzag van.” - Kis szünet után megszólalt Kovácskarcsi keserű, bosszús basszushangja is: „Ha egyszer a sors tönkre akar valakit tenni, - nos, hát akkor egészen tönkreteszi!” - Igen, szörnyű, milyen tűz lehetett itt! Égett pata- és csülök-szag van. „Békében három fogat állt az udvaron”, mondta Antal bizonyos ünnepélyességgel. „Tizenkét tehén volt az istállókban, egy tucat disznó.”

Hallgattak. Ezt mindegyik megértette: három fogat, tizenkét tehén, egy tucat disznó. Itt hallgatni kellett: három fogat, tizenkét tehén...

Jancsi szívesen rágyújtott volna a pipájára, de a dohánya átnedvesedett és a gyufája sem gyulladt meg. „Ez a Hermann egészen megfeledkezett rólunk? Meg- döglök a hidegtől!” De Antal nyomban rápirított. Azt kérdezte, vajon mit csinálna Jancsi, ha egyik napról a másikra mindenét elvesztené? Biztosan nem lenne egyéb gondja, mint az, hogy egy kényeskedő kis fodrász fagyoskodik-e egy kicsit? Jancsi sértődötten nevetett és készülődött, hogy ennek a szemtelen ácsnak jól odafeleljen, amit az nem fog egyhamar elfelejteni. De üres volt a feje, egészen üres és semmi sem jutott az eszébe, tehát hallgatott és lenyelte a sértést. Tovább vártak. „Micsoda tűz lehetett ez!” dohogta megint Rőtszakáll hangja a sötétben. „Még égett tollszagot is érzek. És öreg fák is égtek el.” Igen, nagyon szánalomraméltó ez a Hermann.

Most Hermann hangját hallották. „Gyertek csak be!” kiáltotta. Közelebb tapogatóztak. A kis kutya hirtelen abbahagyta a vakkantást és nyöszörögni kezdett, mert Kovácskarcsi belebotlott. „Jó estét! Jó estét!”

Forró melegség csapott az arcukba, mintha mosókonyhából áradt volna, pompás melegség a rőzsetűz maró füstjével keveredve. Csodás, hazai szag, egészen megrészegítette őket. „Ezek a barátaim, Babette”, mondta Hermann égészen nyugodt hangon. Nagyszerűen tartotta magát ez a fiú! „És ez a Babette, aki mondhatnám, az anyám volt!”

„Jó estét!” mondta Babette. A tűzhelyen egy fazekat félretolt és a lobogó tűz fényénél egy se nem öreg, se nem fiatal, barázdás arc tűnt eléjük. Vörös szemeiben könnyek csillogtak. „Ez aztán a viszontlátás, emberek! Ez a viszontlátás! Óh, jóságos Istenem!”

Babette gyulladásos szemei vizsgálódva siklottak végig az idegen embereken. Ha nem Hermann hozta volna őket magával, igazán félt volna tőlük, olyan vakmerő fickóknak látszottak. Az egyik fekete szemüveget hordott, mint valami álarcos rabló, annak a hosszúnak pedig olyan mélyen ülnek a szemei, mintha kopjával ütöttek volna két lukat a fejébe. És az a másik, mintha burgonyával töltött zsák volna. Zsák volt a fején és ha azt lehúzta, sápadt, kopasz homlok és vörös szakáll került elő apró, nedves patkányszemekkel. Csak az a szőke fiú, az tetszett neki, attól nem is félt volna. Fiatal és szép, mint valami királyfi.

„Hagyd már azt a pityergést, Babette!” szólt rá Hermann.

Káposzta és kolbász illatozott. Babette csak délben kapta meg Hermann kártyáját, mást nem tudott szerezni. Mindenfelé szaladgált, de a parasztok nem adtak semmit.

„Üljetek le!” mondta Hermann. „Meg kell elégednetek avval, ami van. Kicsit másképen képzeltem”, tette hozzá. „Másképpen kellett volna lenni, hiszen tudjátok, apám hogyan gondolta. Eldugott egy disznót és tizenkét üveg vörösbor is várt ránk. Hát én nem tehetek róla!” Látszott, hogy Hermann zavarban van. „Nos, foglaljatok helyet. Isten hozott benneteket Boriiban!”

De Antal soha sincsen zavarban. „Hallgass már el, Hermann!” kiáltja. „Hadd jöjjön az a krumpli. Amid van, az van és amid nincs, hát az nincs.” Ezzel mindent megmondott.

Hermann homlokán még mindig dagadtak az erek. Olyan gyorsan nem megy nála a dolog, ezt már tudják. Széles, kemény arca most piszkos és ég a bosszúságtól. Túl sok volt ez egy embernek. Piszkos ökleit az asztal viaszosterítőjére rakta, de ezek az öklök remegtek. A legjobb most nem is törődni vele. Babette megtöltötte a tányérokat burgonyával és enni kezdtek. Hermann hozzá sem nyúlt. Legjobb lesz mégis békében hagyni.

Egy darabig csendben ettek. A kopasz és vörösszakállú ember elkezdett Babette kutyájával diskurálni. „Miféle kutya vagy te? Na, gyere szépen ide!”

„Vigyázzon! Nagyon harapós!” mondta Babette. „Harapós? Azt mondja, hogy harapsz, te ördög? Hallod?” A vörös vihogott. „Hiszen te nem is vagy harapós. Na, gyere csak ide!” És Babette nagy csodálkozására Ördög hirtelen Rőtszakáll ölében ült és a kezéből evett.

Megint sokáig csend volt. Aztán Hermann elkezdett magától beszélni. „Ez gyújtogatás volt”, mondta. Úgy érezte, hogy magyarázattal tartozik a barátainak. „Gyújtogatás, semmi egyéb. Felgyújtották a tanyát. Gazemberek jártak itt, gazemberek!” kiáltotta izgatottan.

Babette, aki a tűzhelynél foglalatoskodott, behúzta a fejét a nyaka közé. Remegett. Rázta a fejét és a kötényével törölgette könnytől nedves arcát. „Nem, nem gyújtották fel a tanyát. Csak könnyelműség volt. Nem voltak azok rósz emberek, Hermann! Óh, Mindenhatóm! tekints le rám! Szerencsétlenség történt! Semmi egyéb!”

„Akkor gondatlanságból okozott tűz volt”, morogta Antal.

Babette kisírt arca felragyogott. „Igen, gondatlanságból okozott tűz, ez a jó szó!” Hálásan pillantott Antalra. A kolbászt, káposztát és burgonyát nagy cseréptálra rakta és az asztal közepére tette. Mindenki vehetett magának azt, amit akart. Néhány üveg sörről is gondoskodott, az igaz, hogy csak három pohara volt, dehát mindenki segítsen magán, ahogyan tud. Közben elmesélte a dolgot, kicsit körülményesen és zavarosan, már ahogyan ő tudta.

Hát így történt: az úr meghalt, a jó Fassbinder úr, Isten nyugosztalja, a legjobb ember volt, aki valaha élt a földön. Az orvos szigorúan megtiltotta neki az ivást, de az öreg azért csak azt mondta neki, hozzál egy üveg sört, Babette, úgy örülök, hogy Hermann nemsokára megjön. És másnap reggel holtan találta az ágyban. Egész Hellsee ott volt a temetésen és a lelkész azt mondta, hogy most valóban jóságos ember halt meg, aki soha koldust el nem küldött a küszöbéről. És tényleg nem is tette meg sohasem! így beszélt Babette és sírdogált. Mihály, aki harminc évig szolgált a tanyán, meghalt. Mária, a cseléd, Neustattenbe ment, nem lehetett visszatartani. Magára maradt a tanya. Mit csinálhatott ő egyedül a két kezével? Vagy három évvel ezelőtt három legény vetődött ide és szállást kért. Szörnyű idő volt. Esett a hó és jéghideg volt. A pajtában akartak aludni. De Babette félt, egyedül volt és nemet mondott. Aztán mégsem vette a szívére, hogy ebben az időben kikergesse őket. De talán mégis óvatosabbnak kellett volna lennie? Előző éjjel patkányokkal álmodott, egész sereg patkányt látott, ez nem jelenthetett jót. De nem tehetett máskép. A legények a pajtában laktak és segítettek neki. Segítettek az istállóban, a konyhában, vizet hordtak, fát vágtak, szóval nem voltak rossz emberek. A vihar már három nap, három éjjel tombolt, még a kutyát sem lehetett volna az utcára kergetni. A harmadik éjjel leégett a tanya. A tűz abban a pajtában tört ki, amelyben a három legény aludt. A vihar átvitte a lángokat a házra és mielőtt a tűzoltók megérkeztek volna, már minden lángban állt. Azok hárman biztosan tüzet gyújtottak a pajtában, hogy melegedjenek.

Szó nélkül hallgatták. Jól ettek, alaposan belenéztek a nagy cseréptál fenekére. Babette beszéde közben néha bólogattak, de egy szót sem szóltak. Rőtszakáll az emberevők mohóságával vetette magát az asztalra, vörös szakálla borzasán állt ki piszkos nyakra valójából. Ördög még mindig az ölében ült. Kovácskarcsi, szemén a fekete szemüveggel, bizonytalanul nyújtogatta kanalát a levegőben, ha a tálat kereste. Úgy látszik, rosszabbul volt a szemével, mint ahogyan mondta. „Itt van, de szólj, ha akarsz valamit” mondta Jancsi.

Hermann még mindig nem nyúlt semmihez. Antal néha rásandított: ezt az embert egészen letörte a szerencsétlenség.

Babette újból a tűzről kezdett beszélni. Bizony, édes Istenem, még egészen zavart volt a feje, éjjel-nappal másra sem tudott gondolni: ördög nyöszörgése és ugatása ébresztette fel. Akkor már úgy vakított a tűz, hogy belekáprázott a szeme. A pajta szalmafedele égett; csak úgy lángolt. A szél nagy darabokat tépett le a lángoló tetőből és rádobta az istállóra. Ott is kicsaptak a lángok az ablakokon: égtek az istállók.

Csak egy tehenet tudott megmenteni, a Pirókát a borjával, - most a pajtában vannak. Minden egyéb elégett, még a szárnyasok nagy része is. Két nap múlva jött a csendőrség, elásták a megégett jószágot, mert a bűz dögletessé tette az egész környék levegőjét.

Amikor befejezték az evést, Hermann lámpát fogott és kiment az udvarra. Antal nem sokat kérdezett, hanem vele ment. Felmásztak az egyik romhalmazra és Hermann felemelte a lámpát. Törmelék, elszenesedett gerendák és mögöttük egy másik, még hatalmasabb romhalmaz. Alig lehetett valamit látni a lámpa üvegére hulló esőcseppeken keresztül. Hermann hallgatott és mozdulatlanul állt a ködben, magasra tartott kezében a lámpával. Aztán megint lemásztak a romhalmazról. Antal megszólalt: „Majd alszunk egyet rá, Hermann! Nappal mindennek más képe van.”

Babette szalmát szórt szét a mosókonyhában. Ma meg kellett ezzel elégedniük, holnap majd akad valami más. „Te alhatsz az én szobámban, Hermann, az ágy frissen van áthúzva. Én majd Mihály kamrájában alszom.” De Hermann összeráncolta a homlokát és ferde szemmel nézett Babette-re. „Én velük alszom!” morogta és elfordult. Babette meg volt bántva, ő jót akart és végre is Hermann a gazda.

Már mindnyájan aludtak és horkoltak. Csak Hermann nem aludt, a falnak támaszkodva, nyitott szemmel ült, félig ébren, félig alva. Porig sújtotta a szerencsétlensége. Négy évig volt a harctéren és semmi baj sem érte, - egy pár betört borda, amikor az állásukat rommá lőtték, - mi volt az? És itt, itthon várta a baj, olyan nagy szerencsétlenség, hogy még fel sem érte ésszel. Mi lesz most? Nem tudott, nem mert gondolkodni. Az ég tüzet vetett a házra, hogy őt megsemmisítse! Hallotta a tűz ropogását, látta, amint a pajta lángoló fedelének sziporkái röpdösnek az éjszakában, ráhullanak az istállóra. És ebben a lázas állapotban úgy érezte, mintha őt magát is vad, lobogó láng venné körül, amitől lelke mélyéig megijedt és egyetlen tagját sem tudta megmozdítani.

A mosókonyhában egészen sötét volt, az eső paskolta a kis ablak üvegtábláit. Úgy hangzott, mintha kavicsot szórnának rája. Az ereszről egyforma időközökben nehéz cseppek estek a bádogpárkányra. A szomszédos kamrában ördög nyöszörgött és Babette álmában ijedten fel-felsikoltott. A barátok horkolása egyszerre orkánná dagadt, aztán éppen olyan gyorsan újra elcsitult. Kovácskarcsi nyögdécselt álmában. Hermann feszülten fülelt a csendes éjszakában, füle át akart hatolni az alvók horkolásán és az eső zaján, hogy meghalljon valamit ott kinn, valamit, ami után vágyott. Mélyebben, mélyebben hatolt bele fülével az éjszaka csendjébe - és hirtelen csobogást és zuhogást hallott, messzi zúgást: zúgott a patak. A patak! Milyen gyakran hallotta álmában ezt a zúgást, a borni patak zúgását. Megismerte a patak hangját, a csobogását, csacsogását, kacagását, akár száz patak közül is felismerte volna. A patak még most is itt volt, itt szaladt a legelők között, úgy, mint azelőtt is mindig. Isten az ő haragjában a patakot nem tiporta el. Csobogása megbékítette Hermannt, boldog örömmel töltötte el, egészen elfelejtette a szerencsétlenségét. íme, a patak még itt van, csobog, csacsog, egyszerre mintha csak egészen a közelben csörgedezne... És Hermann a következő pillanatban halálosan mély álomba merült.

IV.

Egy hang parancsolt és kiabált. Hermann félálmában megismerte Antal hangját, aki szeretett fontoskodni és parancsolgatni. Valami zuhanás hallatszott, mintha gerendát dobtak volna a földre: erre egészen éber lett Hermann. A barátai már az udvaron voltak. Babette hozott egy darab kenyeret és egy köcsög meleg tejet. Többje nem volt neki és több nem is kellett Hermannak. Babette mondott valamit, de Hermann nem értette meg és nem válaszolt.

Nem nézett se jobbra, se balra, elindult a pajta felé, ahol Babette a Pirókát és a borját elhelyezte. A pajtában hideg volt, az ajtóról hiányzott egy deszka, a falon repedések voltak. Évek óta műhelynek és lomtárnak használták ezt a pajtát. Itt, egy siralmasan vékony szalmarétegen feküdt a Piróka és kedvetlenül kérődzött. Amikor Hermann a nevén szólította, a fülét mozgatta és amikor megsimogatta, idegesen megremegett a tőgye. „Nos, öregem?” Meghatottan nézte az állatot. Piróka halálfélelmében, - talán a borja miatti félelmében is, - képes volt még az istálló falába becementezett vasrudat is kidönteni. Mint valami szög, úgy meghajolt az erős vasrúd! Az ember el sem hinné.

A borjú már sokkal élénkebb volt, mint a Piróka. Homályos rekeszben állott, az úgynevezett műhelyben. Itt Babette valamivel több szalmát áldozott. Piros és fehér foltok tarkázták a borjút és ezért Babette „Tarkának” nevezte el. Egészséges bőre selymesen fénylett, a fehér foltok olyanok voltak, mint a sűrű tejfel és hosszúpillájú szemei mélyek és tiszták, mint a forrás vize. Hermann végigsimogatta lágy, puha száját, mire a borjú pajkoskodni kezdett, pipaszárlábain ugrándozott, meggörbítette a hátát, játszani akart. Olyan furák voltak a mozdulatai, hogy Hermann hangosan felkacagott. „És téged hogyan fogunk átteleltetni?” mondta. „Hiszen neked jó sok takarmány kell. Na, majd csak akad valami. Ne félj semmit!” Ez már sokkal reményteljesebben hangzott. Az állatok bátorságot öntöttek belé.

Az egyik kis kocsin, amelyet már évek óta nem használtak, három tyúk üldögélt és félénk pillantásokkal kísérték Hermannt. Itt-ott megperzselt tolluk fel volt borzolódva és minden pillanatban készen voltak a menekülésre. Egészen megzavarodottaknak látszottak. Valami csoda mentette meg őket a lángokból. A kocsi alól még egy kacsa is előkerült, céltalanul döcögött ide-oda és félénken hápogott. Ez volt minden élő jószág, amit a tűz Hermannak meghagyott. Feltaszította az ajtót: „Ki a szabadba! Mit üldögéltek itt benn?” A tyúkok elmenekültek, a kacsa utánuk döcögött.

Hermann kiment a földekre. Egy pillantás a ritkás és szegényes tarlóra megmutatta, milyen végtelenül tönkrement ez a gazdaság. Volt munka elég, csaknem ember- feletti munka!

A völgyön köd ült. A tavat fehér pára fedte, amely a város nagy részét is beborította. Hermann még pár lépései továbbment, egészen a patakig, amely vígan csörgedezett és apró hullámaival nyaldosta a hervadtan lógó fűszálakat. Itt megállt, beszívta a patak illatát és csak ezután volt bátorsága, hogy visszatérjen a tanyára.

„Jó reggelt.”

„Jó reggelt, Hermann!”

Antal azt mondta az éjjel, nappal mindennek más képe van. Óh igen, egészen más. Sokkal borzalmasabb volt minden. Erős lélek kellett hozzá, hogy az ember ezt a borzalmas pusztulást végigtekintse. Mi maradt meg az egész Bornból? A kis cselédház, amelyben Babette lakott, a szerszámpajta, amelyben Piróka volt a borjával, egy törmelékkőből épített disznóól, amelynek a teteje azonban leégett. Földig égett a két nagy csűr, benne a gépekkel; az istállókból és a házból csak a falak maradtak meg.

Köröskörül az udvarban a törmelékekből valóságos hegyek emelkedtek, közöttük meredeztek a vén gesztenyefák megszenesedett törzsei. Mögöttük a csaknem teljesen leégett tanyaház romjai. Valamikor csinos, díszes épület, - jó negyven lépés hosszú, - barátságos sárga ablakokkal. Nem volt könnyű Hermannak ezeket a kormos romokat látni, de vitézül jött-ment, felmászott a romhalmazokra, mindent jól megnézett. Gyökeréig akarta látni a szerencsétlenséget. „Nem, nem maradt itt semmisem”, mondta magában, „elölről kell kezdenem. Egészen az elején.” A romhalmaz tetején, a félig elszenesedett gerendák közt Antal és Rőtszakáll mászkáltak és fűrészeltek és baltával dolgoztak.

„Elkezdtünk egy kis rendet csinálni, Hermann!” kiabált Antal a hegyről. „Egyszer csak el kell kezdeni, vagy mi...?”

Hermann morgott valamit, de nem felelt. Igen, egészen az elején kell kezdenie!

A fekete szemüveges Kovácskarcsi az egyik omladék- hegy tetején ült, tégladarabokról a vakolatot verte le. Jancsi kékre fagyva, csöpögő orral kapargált egy ócska lapáttal a törmelékek között. „A fahamut egy halomba rakd, hallod, Jancsi!” parancsolta Antal vörös arccal. „Rőt_ szakállnak kell majd a kertben. Remélhetőleg nem strapálod magad agyon. Hát bizony szép lányok haját sütni könnyebb munka!” Jancsi félbehagyta a munkáját és a pipáját tömögette: „Tényleg azt hinné az ember, hogy ti ácsok találtátok fel a puskaport!” mondta gúnyosan.

Hermann összeráncolt homlokkal járkált fel és alá. Igen, egészen elölről kell kezdenie. Hirtelen megállt. Sötét szemeit a földre szegezte. „De az ördögbe is”, mondta félhangon, „miért is ne kezdeném elölről? Miért ne?” Ledobja a kabátját és már mászik is a romhalmazon Antal felé. „Add ide”, mondja Rőtszakállnak és kiveszi a kezéből a baltát. „Te segíthetsz Karcsinak a tégláknál.” És már hasogatja is az egyik megszenesedett gerendát, hogy csak úgy repülnek a forgácsok.

„Akkor még egészséges fát használtak!” kiáltja Antal.” „Csupa tölgyfa! Ki tudná ezt ma megfizetni?”

Hermann meglóbálja a fejszét. „Te Antal”, mondja, „meg kellene csinálnunk a pajta ajtaját. Hiányzik belőle egy deszka.”

Röpdösnek a forgácsok. Hermann Pirókára és a kis borjúra gondol. Nagyon hideg van itt a pajtában. És ha a hideg északi szél jön? Akár holnap is jöhet már, alig néhány hét hiányzik a decembertől. „Náddal akarom fedni a pajtát, mit gondolsz, Antal?” kérdi Hermann és letörli az izzadságot a homlokáról.

„Az csak használhat!”

Hermann leteszi a fejszét. „Hé, Rőtszakáll!”

„Itt vagyok.”

Na, jól van, nádra volna szüksége a pajtát befedni. Azt kérdezte, hogy Rőtszakáll vállalná-e ezt a munkát. Igen, természetes, Rőtszakáll hajlandó volt. Nádat? De honnan?

„Látod ott a fűzfákat?” szólt Hermann két elszenesedett gerenda közt felegyenesedve. Igen, a fűzfákat még lehetett látni, egyebet azonban már nem. Még a bükkfaerdőt sem, amely a tanya mögött húzódott felfelé és már Ditleyhez tartozott. Mintha ködfal takart volna mindent. A világtól elzártan, elszigetelve és egészen magányosan dolgoznak itt fenn a tetőn, mintha csak ők lennének a földön.

A Vörös látta a fűzfákat. Jó, hát akkor a patak mentén kell mennie és aztán elér a tóhoz, ott a nádas. Ott talál egy ladikot. „Mennyi nád kell neked?” „Oh, nagyon sok, csak kezdd már!”

Antal nehéz gerendát cipelt a vállán, egészen egyedül, még a közelébe se engedett senkit. Szívesen kérkedett hatalmas erejével. „Félre az útból!” kiabálta. Jó kedve volt. Nézzétek csak Hermannt, már megint összeszedte magát! Hát mit szóltok hozzá? Tegnap bizony még nem adott volna érte egy fabatkát sem! Lám, milyen az ember.

Hermann nádat hordott a pajtába és Piróka is, a Tarka is jó két láb vastag almot kaptak. „Miért fagyoskodjatok itt?” mondta nekik Hermann. Antal délután az ajtót is kijavítja, akkor majd ez a légvonat is megszűnik. Meglátjátok, mindennap jobb lesz itt fenn.

V.

Egy álló hétig robotoltak ott fenn azokon a halmokon. Máris világosan látszott, hogy itt hozzáértő emberek dolgoznak. Keskeny utak vezettek az egyes halmok között, legalább újra lehetett az udvaron mozogni.

Mindennap köd feküdt a fennsíkon. Néha végtelen mélységben ezüstös fény villant fel, mintha a ködöt ragyogó tűz akarná áttörni. Ilyenkor a romhalmazok mögött felbukkant a bükkerdő, hihetetlenül magasan és hatalmasan, mint valami vár. A völgyben kibontakoztak Hellsee körvonalai, hogy aztán nemsokára újra elmosódjanak. A félig elszenesedett gesztenyefák kopasz ágain lefolyt a víz, a pókhálókban vízcseppek álltak, nagyok és átlátszók, mint a kristálylencsék.

„Már azt hittem, kibújik egy kicsit a nap’” dörmögte maga elé Antal. Magának beszélt, nem várt választ. Csendben dolgozgattak, mindenki a maga gondolataival volt elfoglalva. Mint a harkály kopácsolása, úgy hangzottak Kovácskarcsi kalapácsütései, aki egyenletesen és türelmesen törte a követ. Még többheti munkája volt és kedvét lelte benne. Rőtszakáll minden pár órában megjelent nádrakományával. Először csak a taligája nyikorgása hallatszik, aztán ő maga is felbukkan a ködből. Már egész hatalmas nádhegyet hordott össze, Hermann elégedetten szemlélte a növekedését. Sok mindent el lehet avval kezdeni. A nádat fel lehetett használni alomnak az istállóban, eltömni vele a pajtát, befedni a háztetőket. Ha Rőtszakáll elkészül a nádhordással, a fűzfákat fogja vele kivágatni. A fűzfavesszőket is fel tudja használni. Ha jól meggondolja az ember, nem is volt ő minden segítség nélkül! Csak segíteni kell tudni magán az embernek. Hermann alig beszélt ezekben a napokban, nem is látott senkit, mindig a gondolataival volt elfoglalva. így meg úgy, emígy meg amúgy, még maga sem tudja, mit akar, de már tisztul a feje. Lassan gondolkodik, de napról-napra világosabban látja a tennivalóit.

Antal lefűrészelte a gerendák elszenesedett széleit. „Az már biztos, hogy ezen a télen nem fagyunk meg!” kiáltotta és megelégedetten nevetett hozzá.

Hermann morgott valamit. Kényelmetlenül érezte magát, ha Antal „erről a télről” beszélt. Maradjanak a pajtásai, ameddig csak akarnak, semmi kifogása ellene, sőt ellenkezőleg. És mégsem érezte magát biztosan, őszintén megvallva, nem tételezte fel róluk, hogy akár csak egy napig is itt maradjanak ezek között a romok között, ahol még éhezniük is kellene.

„Héja!” kiáltott fel Antal a levegőbe mutatva. „Milyen alacsonyan repül!” Hermann oda se nézett. Kúsza gondolatait igyekezett rendbe hozni, amelyek mind egyszerre rohanták meg. De ha ez az Antal folytonosan fecseg, nem lehet rendesen gondolkodni. Hogyan művelje meg tavasszal a földet lovak nélkül? Hogyan vessen vetőmag nélkül? Éjszaka néha egészen elcsüggedve ébred fel. Olyan, mint egy üres hüvely, semmi sincs benne, el kellene dobni és elásni, hiszen már nincs benne egy csöpp nedv sem. Az igaz, hogy szólhatna Klára néninek, akinek Neustattenben van birtoka, legalább tanácsot adna neki. Talán még fogatot is kölcsönözne és vetőmagot is?

Babette mindennap rágta a fülét, hogy látogatásokat kellene tennie Hellseeben. Oh, milyen igaza volt ennek a Babette-nek. Már rég meg kellett volna látogatnia az öreg Spahnt, apja legjobb barátját és hogy Spahn Krisztinának még jónapot sem mondott, ez igazán szégyen. Ezek persze már régen tudták, hogy ő visszajött és Krisztina is tudta. De azt talán megértik, hogy innen nem mozdulhat el, amíg a legszükségesebbeket rendbe nem hozta. Az is eszébe jutott néha, hogy Krisztina is feljöhetne hozzá, hiszen Babettet gyakrabban meglátogatta. De nem, nem, - ezt nem teheti, ennek olyan színe volna… nos, milyen színe volna?

Krisztinát holnap, legkésőbb holnapután mindenesetre meg kell látogatnia. És a pajtásai? Mit csináljon a pajtásaival? A dolgot egészen máskép gondolták és közben Bornban minden megváltozott. A harctéren sok mindenen keresztülmentek, - az egyik nap tönkre lőtték a fedezéküket, - akkor történt a baj a Kovácskarcsi szemével, - és egész nap a sötétben kuksoltak, majdnem megfulladtak. Aztán egy második gránát kiásta őket! Hermann eszméletlenül feküdt a gerendák között, a pajtásai mentették ki. Mindennapos esemény a harctéren. Részletesen beszámolt róla apjának, aki hosszú leveleket írt: hozd magaddal a pajtásaidat, ezeket a bátor hősöket, a te meg- mentőidet! Meg akarom ismerni őket. A vendégeim lesznek, itt maradnak, ameddig csak akarnak, ha úgy tetszik nekik, örökre, földet is kapnak tőlem. Mindenesetre pihenjenek itt egy pár hónapig és lakjanak jól. És itt következett megint a történet a kövér disznóról és a tizenkét palack burgundiról. Igen, így kellett volna történnie, ez volt az apja szándéka. Hermann meglátogatta a szomszédokat, bármilyen nehezére esett is, a barátaiért tette. A szomszédok, bár nekik is alig volt valamijük, egyet-mást kölcsönöztek neki. Még Ansorge viselkedett a legrendesebben. Sonkát és szalonnát adott neki. Ezenfelül volt még egy csomó burgonyája, - és ez volt minden, a tél pedig hosszú. Semmit, de semmit sem tudott a barátainak nyújtani. A mosókonyhában szalmán aludtak és fagyoskodtak. Nem, egy napig sem tarthatja őket tovább vissza. Mindegyik tanult mesterember volt, akárhol találhatnak munkát. Igen, akármilyen fájdalmas, de így van! Tiszta bort kell a pohárba töltenie, ez a kötelessége.

Egyetlen nap sem múlt el, hogy Hermann ne próbált volna a közeli válásra célozni, de úgy látszott, a barátok nem akarták megérteni.

Hermann arca gondterhes volt. Sok dolog aggasztotta. Antal kijavította az istálló ajtaját és az istálló mégis éppen olyan hideg volt, mint azelőtt. És ha jön a fagy? Óh, megvoltak neki a maga gondjai!

Megvizsgálta a disznóólját, amely téglából épült. A teteje leégett, de a félméteres falakat semmi baj sem érte. Talán itt lehetne elhelyezni az állatokat? És a pajtát valami ideiglenes lakásnak berendezni? Ezt mind alaposan át kellett gondolni és holnap meglátogatja Spahnékat. Végre is mit gondolna róla Krisztina?

Babette kövérkés és jóságos arca jelent meg az ajtóban és bekiáltott: „Kész a leves!” Az örök tejleves a kenyérszeletekkel. Piróka négy liter tejet adott mindennap, abból éltek.

VI.

Babette határozottan szerencsétlen volt. Sok minden megbeszélnivalója volna Hermannal, de ez nem is figyelt rá és legtöbbször nem is felelt neki. „Nem ismerek erre a Hermannra”, panaszolta, „már megint kinn álldogál és nem jön enni. Semmit sem kérdez, semmit sem beszél, csak éjjel-nappal tépelődik. Láttátok volna azelőtt: maga volt az élet. Az ember szíve csak úgy repesett örömében, ha az ajtón belépett.”

„Időt kell neki hagyni, Babette!” szólt közbe Jancsi. Kovácskarcsi bólintott. „Mi jobban ismerjük őt”, mondta. „Nem igen hagyja ő magát, szívós természetű.”

Rőtszakáll is elérkezettnek látta az időt, hogy közbeszóljon. Ráfujt a tányérjában gőzölgő tejre, rőt szakálla csak úgy repdesett tőle és szabadon hagyta duzzadt, kékespiros ajkait. De éppen amikor a száját ki akarta nyitni, helyéről hirtelen felkelve, Antal kezdett ordítani: „Hagyd őt békén, Babette. Te nem ismered, Ő csak nem beszél. Én nem féltem. Sok minden jár mostanában a fejében.” Babette nyakába húzta a fejét, meg volt felemlítve és csendben elhallgatott.

Ekkor lépett Hermann a konyhába. „Még szerencse, hogy olyan enyhe az időjárás”, mondta.

„Bizony ez nagy szerencse!”

A többiek visszamentek dolgozni, Hermann a konyhában maradt. „Beszélgessünk kicsit, Babette”, mondta. Forró vizet kért és egy darabka rongyot. Néhány nappal ezelőtt szálka szaladt a hüvelyujjába; most csúnyán megdagadt és gennyesedett, fel akarta vágni.

Babette tovább dagasztott. Meztelen karján játszottak az izmok, összehúzódtak és kinyúltak, mint a kötelek, senki sem tételezett volna fel ennyi erőt erről a zömök teremtésről. Ujjára ráragadt a nyúlós tészta, karja könyökig lisztes volt. Hermann ásítozva fürdette agyonnyúzott kezét a forró vízben.

Végre mégis alkalma van Hermannal beszélni, óh, hiszen annyi mondanivalója volt, édes Istenem, azt sem tudja, hol kezdje! Beszélt a gazdaságról, ha ezt egyáltalában lehet még gazdaságnak nevezni, - a Pirókáról meg a borjúról, - vajon ki tudja-e őket teleltetni, vagy el kell-e adniuk? Talán csak a borjút? Hermann félbeszakította. „Kitartani”, mondta. Egészen szépen van még répájuk. Igen, az van, de semmi egyebük sincsen. Babette mélyet sóhajtott. És az evés, mindennap törni a fejét - és már a parasztoknak sincsen semmijük, - vagy csak nem akarnak már neki adni? Mégis csak el kellene egyszer végre menni Hermannak a Klára nénjéhez. Annak biztosan tele van a kamrája füstölt húsokkal, - ügyes asszony, érti a dolgát, a háború alatt is szépen zsebelt be pénzt. Hermann jóváhagyóan dörmögött.

Hermann azért ne higyje, hogy Babette elvesztette a bátorságát, óh nem, ő nem szenved semmiben sem szükséget, egy csöppet sem, egy marék burgonya akár az egész napra elég neki. De ha a férfiakra gondol, akik egész nap dolgoznak, akkor éjszaka nem jön álom a szemére. Még neki van a legjobb dolga köztük. Valami kis pénzt is takarított, több mint négyezer márkája van a takarékpénztárban. Avval már kezdhetne valamit. Szatócsboltot nyithatna Hellseeben. Miért is ne?

Babette kis vizet öntött a kovászra, Hermann mosolygott. „Nos, akkor nemsokára magunk főzhetjük a levesünket, Babette?” mondta. Babette feléje fordította gyulladásos szemeit. „Hogyan értsem ezt?” kérdezte csodálkozva.

„Oh, csak úgy gondolom, hogy nem rossz ötlet az avval a szatócsüzlettel.”

Babette bosszúsan rázta a fejét. Ezek egyelőre csak agyrémek. Ő csak úgy gondolta, hogyha itt fenn már nem akad munkája, hiszen ő sem lesz fiatalabb. De most nem is róla volt szó, hanem Hermannról. El kell mennie a nagy- nénjéhez Neustattenbe és le kell mennie a városba, Spahnékat meglátogatni. Az Ég szerelmére, mit gondolhat az öreg Spahn? Amikor apa meghalt, rögtön itt volt elsőnek a hegyen. Nem szabad az embereket úgy elidegeníteni magunktól.

„Reggel lemegyek a városba, megígérem neked”, mondta Hermann. „Igazad van, mint ahogy mindig igazad volt”, folytatta félénk gyengédséggel, „de értsd meg, annyi itt a dolog, hogy nem jutottam eddig hozzá.”

Oh, Babette természetesen mindent megértett. Buzgón dagasztott, már csaknem kész a tészta. „Majd meglátod, hogy megváltozott Spahn!” mondta. „Már nem a régi. Ha meggondoljuk, milyen volt azelőtt! Szigorú, de mindig, mindenkihez akadt egy jó szava - és most!” Oh, Babette jól ismeri Spahnt, jobban, mint bárki más, nyolc évig vezette a házát, mielőtt idejött Bornba. „Megöregedett. Igen, hirtelen öregedett meg, gyanakvó, bizalmatlan és még zárkózottabb, mint azelőtt.”

„Hiszen Frigyes elesett!”

„Igen és azóta ő egy megtört ember. Igen, Frigyes, a fia, volt az ő büszkesége és nagy tervei voltait vele. Parisba, Londonba akarta küldeni, esetleg még Amerikába is, hogy világot lásson. Spahn megengedhette magának, Istenem, bizony ez nagy fájdalom”, sóhajtotta Babette.

Hermann bólintott, figyelmesen vizsgálta gennyes kezét és visszadugta a forró vízbe. „Nem Spahn az egyetlen!” mondta.

Ez igaz volt. Sokan, nagyon sokan voltak hasonlóak a városban. - De Spahn mindig úgy tesz, mintha ő lenne az egyetlen. Haragszik az Istenre, nem tudja neki megbocsátani, hogy elvette a fiát. Pedig ő mindig követte Isten parancsait, azt mondja, óh, csak ne vétkeznék, mondtam neki, érheti az embert még más szerencsétlenség is. Magának nincsenek gondjai, Spahn úr, mondtam, van pénze és nincs is egyedül. Hiszen itt van a Krisztinája, Spahn úr! Krisztina még itt van, mondta. Igazad van, Babette, nem akarok vétkezni, legyen meg az ő akarata...

Babette belejött a beszédbe. Fakó arca kipirult. Most Krisztináról kezdett beszélni és csak Krisztináról. Óh, ő jól ismerte Krisztinát, anyja halála után ő nevelte és talán még ma is Spahnéknál lenne, ha Spahn akkor vele szemben nem viselkedett volna olyan csúnyán. De erről nem akart beszélni, az ember csak ember és mindenkinek megvan a maga hibája. Spahn különös volt, nagyon különös. De ki van hiba nélkül? És ez a Krisztina nagyon derék lány, igazán. Aki megkapja, jól jár vele. Egyenes lélek, semmi hamisság sincs benne, nem kényeskedik, nem szeszélyes, mint a mai fiatal lányok. És amellett szép is. Természetesen Spahn szemefénye, egyetlene és mindene - és mégsem értette meg a lányát! Hogyan is érthetné meg? Egy fiatal lányt? Mindig üljön otthon és azt tegye, amit Spahn akar, mert ő csak magára gondol. És amikor Frigyesről az a hír megérkezett, azt mondta: Babette, most már csak ez a Krisztinám van, mondd meg neki, hogy szeretem. Mert Spahn ilyesmiről nem tudott beszélni.

Babette beszélt és beszélt, néha rápillantott Hermannra, mert félt, hogy el talál menni, még mielőtt mindent elmondott volna, ami a szívén feküdt.

Oh, hiszen úgy szerette Krisztinát, mintha a saját gyermeke volna és Krisztina is ragaszkodott hozzá. Minden héten feljött hozzá, sőt Hermann utolsó szabadsága óta sokszor kétszer is. És sohasem felejtette el megkérdezni, van-e hír a harctérről.

Babette egy kis szünetet tartott, hogy lélegzetet vegyen. Egészen elfulladt, olyan gyorsan beszélt. Az utolsó félévben, - folytatta, - már ritkábban látogatta meg Krisztina. Biztosan sok dolga volt az üzletben, már régen nem volt segédjük és az apjával mindig nehezebb lett az élet, bizony, nem volt könnyű sora Krisztinának. Elmehetett a kedve a látogatásoktól. De a tűz után mindjárt a másik napon feljött. És azt mondta: csak úgy vakított a tűz, mindjárt láttam, hogy nálatok ég, a hegyen. Born. ég, mondtam és sírnom kellett. Hermann felpillantott! - „Tényleg ezt mondta?”

„Igen, pontosan így mondta. Azt is mondta, hogy a Hermann, az nem tud róla. Mit mond, ha majd megtudja?”

Babette kiborította a tésztát az asztalra és beszórta liszttel. Aztán a késsel hatfelé vágta. Megdagasztotta, hat cipónak megformálta és lapos szalmakosarakba vetette. De amíg így dolgozott és az arcáról csörgött a verejték, egy pillanatra sem állt be a szája. Beszélt erről meg arról, Borg gazdáról, aki most gyújtogatás miatt ül és Scheuermann Katáról, aki állítólag a gyermekét ölte meg, - csak az anyját sajnálja. De végül is megint Krisztinára tért vissza. Persze, ilyen szép, vagyonos lánynak sok a kérője. Micsoda versengés! Ezek a férfiak! Ez tetszene nekik! Babette vihogott. Jó zsíros hozomány és hozzá egy szép lány!

Itt van mindjárt a Borngräber fűrészmolnár Walter fia. Maga az öreg Borngráber beszélt Spahnnal. De Spahn csak a vállát vonta. Könnyelmű alak ez a Walter. Huszonötéves és még semmire se vitte, pedig valami rendkívülinek tartja magát. Borngräbernek pénz kell, ez az egész. Borngräber sértődötten elvonult.

Aztán egy másik következett, ez már egészen más volt. Hermann nem nézett fel, zsebkése élét vizsgálta. Szóval a fiatal Ditley úr volt a következő. Az egész város beszélt a dologról. A fiatal Ditley a harctérről jött; a mellébe lőttek, olyan volt, mint a halál. Ez a fiatal Ditley mindennap bement a Spahn üzletébe, vásárolt valamit, csakhogy Krisztinát lássa. Ezt maga Krisztina mesélte neki. Olyan feltűnően udvarolt, hogy mindenki erről beszélt.

Hermann a fejét csóválta. Késével belevágott a hüvelyujjába.

Babette fecsegett és fecsegett. Evvel az udvarlójával sem sokat törődött Krisztina. Pedig a fiú kitűnő családból való volt és Krisztina „nagy partiét” csinált volna vele... Most Svájcban van valami szanatóriumban. „Nem, senkivel sem törődik”, mondta Babette. „De teutánad mindig kérdezősködött, valahányszor csak idejött.”

És mivel Hermann nem válaszolt, hozzátette: „Egészen olyan, mintha várna valakire.”

A műtét be volt fejezve. Hermann odatartotta Babette-nek a becsavart hüvelykujját. „Kössed be, Babette”, mondta. „Szorosabbra, Babette. Hiszen nem fáj.” Hirtelen nagyon sietős lett a dolga. Legfőbb ideje, hogy megint a dolga után lásson.

Babette visszatartotta. „Te, Hermann”, kezdte valami sajátságos, sértődött árnyalattal a hangjában, „az előbb valami megjegyzést tettél.”

,,Micsoda megjegyzést ?”

„Hogy nemsokára magatoknak kell megfőzni a leveseteket. Ez bántott engem, Hermann, igazán bántott. Hát megérdemeltem ezt?”

„Ugyan, Babette. Nem gondoltam én azt komolyan.” És átfogta a vállát.

„Én csak úgy mellékesen mondtam, hogy van a takarékpénztárban több, mint négyezer márkám. Nem gondoltam én ezzel semmi rosszat.”

Megtörölte kezével a szemeit és az egész arca lisztes lett. „Miért nem fogadod el azt a négyezer márkát, Hermann?” kérdezte aztán egészen váratlanul.

Hermann lesütötte a szemét. „Hogy érted ezt, Babette?” És elpirult.

Úgy értette, hogy megkaphatja a pénzt, ha akarja és bizony jól felhasználhatja itt a tanyán.

„Te jól gondolod, de én soha…” Hermann azok közé az emberek közé tartozott, akik csak adni tudnak, de kapni nem.

„Később aztán majd visszaadod nekem”, mondta Babette.

„Soha, Babette, soha! Hiszen jól ismersz engem. De azért nagyon köszönöm.” És kiment.

Babette csendesen sírdogált. Miért volt olyan gőgös? Miért bántotta ennyire meg? Majdnem tíz éve már, hogy Bornban van.

VII.

Babette még mindig meg volt sértve. Tegnap sírt, ma nem lehetett a szavát venni. Amikor ebéd után Hermann a városba készült és elbúcsúzott tőle, a tüzet szította, hogy ne kelljen felelnie.

Hermann lassan lépkedett lefelé a hegyről. Az éjjel dér esett, de reggelre megint eltűnt, kivéve azon a pár helyen, ahová nem sütött a nap. Vizsgálgatva szemlélte a téli vetést, mint mindig, ha erre járt. A vetés satnya volt, beteges és gyenge, a kalászok sárgák és fagyottak. A szántóföldben nem volt már erő, elhanyagolt volt és szegényes. Sőt az egyik mezsgyén surló ütötte fel a fejét. A földek között a kocsiút csupa feneketlen luk volt. Épület- törmelékeket kell idehordani, lesz Rőtszakállnak hetekig mit talicskázni. Dolog, ahova csak néz, dolog! Ezen a télen nem lesz egy szabad órája sem.

Átment a kis kőhídon, amely alatt a patak zúgott jókedvűen és befordult az országúira. A hatalmas öreg hársfák csak úgy feketélltek a nedvességtől., koronájuk beleveszett az alacsony, penészzöld égbe. Innen már látni lehetett a város első házait.

Hermann egészen lassan ballagott és minél közelebb ért a házakhoz, annál bizonytalanabbul lépkedett. Különös izgalom fogta el. Újra itt van tehát! Talán ismerősökkel találkozik és kérdezősködnek majd erről-arról. Mit fog nekik mesélni? Hirtelen megállt. És Krisztinával is hamarosan találkozik, neki mit meséljen?

Spahn Krisztina! Ahányszor rágondolt, mindig felvillantak előtte a szemei: ragyogó, sötét szemek, olyan átlátszóan tiszták, amilyet csak állatoknál lehet látni, titokzatosan mély fénnyel. Ezek a szemek már gyermekkorában, amikor együtt játszadoztak, egyszer rejtélyesen vonzották, másszor elijesztették. Krisztina vonásai kissé elmosódtak az emlékezetében, de tisztán látja maga előtt azt a különös mosolyt, amely állandóan Krisztina ajkán és vonásain ült. Nemsokára újra hallja majd mély, sötét hangját. Egyszer, - az utolsó szabadsága végén, - búcsúzóul egy kis szót mondott neki Krisztina, egyetlen egyszerű kis szót, amelyet soha elfelejteni nem fog. És még ma is szentül hiszi, hogy ez a kis szó, mint varázsige, védte őt a csaták minden veszélye között.

Hermann ment tovább. Nem tagadja, kedveli Krisztinát, talán még többet is érez iránta. Most, hogy ez a szerencsétlenség érte, szerényebbek lettek az igényei. De nem szokott-e gyakran, amikor egyedül volt, merész tervekről álmodozni? Nem is tagadja.

A városban alig változott valami. A „Horgony” előtt új kutya ült, valami ápolatlan uszkár, amely kíváncsian szaglászta körül. A piac hepehupás kövezetén még mindig szörnyű lármával csikorogtak a parasztszekerek.

„Hé, Hermann!” szólította egy éles hang, amikor Spangenberg vaskereskedése előtt haladt el. A kövér Spangenberg Benno kacsázott le a lépcsőn, örömtől sugározva, gömbölyűén, mint valami golyó, két kövér kezét feléje nyújtva. „Micsoda öröm!” Majdnem a hasára ölelte Hermannt és csak úgy rengett a tokája a nevetéstől. „Hát megint itt vagy!” kiáltotta, mintha csak valami rövid nyaralásból érkezett volna Hermann vissza. „Gyere be! Csak egy percre! Éppen kinéztem az ajtón, - ni, ott megy a Hermann!” Benno kövér arca ragyogott az örömtől.

Hermann és Benno iskolatársak voltak és Hermann mindig szerette a jóindulatú, örökké mosolygó Bennot. A szívélyesség, amellyel Benno őt most üdvözölte, megörvendeztette. Végül is némileg idegennek érezte már magát a városban. „Milyen friss és barna vagy!” kiáltott fel Benno. „Pompás cseresznyepálinkám van, békebeli! Gyere csak!” Izgatottan totyogott széles nadrágjában és örömében kezeit dörzsölgette. „Mióta vagy itthon?” Hozta a cseresznyepálinkát és a szivarokat. „Tessék, parancsoljál! Nagyszerű, hogy megint itt vagy!” „Neked hogy megy a sorod, Benno?” kérdezte Hermann. A háború úgy látszik, jót tett a kövér Bennonak. „óh, köszönöm, nagyon jól” „És apádnak?” Benno elhúzta a száját és a vállát vonogatta. „Még mindig beteg. Most is fekszik. Na, még egy pohárral!”

Benno elkezdett mesélni. Hermannak tulajdonképpen jól esett, hogy egy kicsit feltartották. Hirtelen félni kezdett a Spahn-féle látogatástól és szívesen tolta ki néhány perccel. A város, az emberek, csupa újság. Fejlődött Hellsee! Brettschneider doktor, - a fiatal, nem az öreg, - és Benno vették most a dolgot a kezükbe. Tavaly már több, mint kétszázan voltak a nyaralók. Alig lehetett szobát kapni, még a padláson is laktak. Dr. Brettschneider és Benno Hellseeben iszapfürdőt akartak berendezni. Azon fáradoztak, hogy új életet vigyenek a városba. A színházegyletet, amely már majdnem elaludt, újból felélesztették és fürdőegyletet is alakítottak. Mindenfelé építkeztek, Benno is akart a kert mellé valami pavilont, két üzletnek, egészen modernet, csupa rézből és üvegből. Igen, a város felébredt! És az idén nyáron szerencséjük is volt. Sikerült nekik Hellsee részére egy attrakciót szerezni. Attrakciót! Benno elégedetten dőlt hátra a székében, szétterpesztett kövér ujjait a hasára fektette. „Igen, attrakció! Alexander doktort!”

„Alexander?”

„Még sohasem hallottál dr. Alexander Józsefről?”

Hogyan is hallhatott volna Hermann erről az Alexanderről, ott fenn a hegyen? Tehát ez a dr. Alexander karmester és zongorista, rendező és színész volt egy személyben, szóval azok közé az emberek közé tartozott, akik mindent tudnak. A nyáron bukkant fel Hellseeben és a „Hattyúban” zongoraestélyt adott, - őszintén szólva azért, hogy valami pénzt keressen. Nagyon tetszett, minden asszony rögtön belehabarodott. Brettschneider doktor és Benno nyomban felismerték, milyen hasznos segítség volna nekik ez az Alexander, ha sikerülne itt tartani a városban. Valami társasági központot kellett szervezni a nyaralók részére. Szavaló és táncestélyek, kirándulások, - érted, Hermann, pompásan sikerült minden. A színházegyletnek már volt egy előadása, két hét múlva másikat tartottak. Egyszerre élet jött ebbe a fészekbe! A vendégek nem akartak elutazni, noha az idő már nem is volt valami jó. Alexander jövő nyáron újra eljön és akkor kezdik el csak igazán.

Hermann hirtelen felkelt. Egy percig sem tudott tovább maradni. Benno az ajtóig kisérte. „Persze, ott fenn Bombán most te is egészen modern üzemet vezetsz be, gépekkel és minden egyéb mókával?” kérdezte. Hermann jókedvűen mosolygott. Persze, hogy ezt szeretné, de egy darabig még el fog tartani a dolog. - Persze, persze. És ha gépek kellenek, csak nekem szólj. Természetesen hitelre, három hónapra, hat hónapra, ahogyan akarod. Legközelebb megmutatom az új katalógust a gazdasági gépekről. Nem iszol még gyorsan egy pohárral? De Hermann megköszönte. Egyébként is el van késve. Spahnéknál akar látogatást tenni.

„Ah!” Benno hátravetette a fejét és tisztelettel pillantott fel rá. Kövér arcán örvendező érdeklődés sugárzott. „Jó mulatást!” mondta meghajolva.

A piactér másik oldalán volt a „Hattyú” széles faépülete; jobbra tőle az „Arany angyal” gyógyszertár, balra Spahn karcsú, fehér háza emelkedett, melyen csak úgy ragyogott a sok csillogó ablak és fénylő sárgaréz, - maga a jólét. Hermann sietve ment fel a lépcsőkön és benyitott az üzlet ajtaján. Barna arcát lassanként mély pirosság öntötte el. Szégyellte, hogy mindenki láthatta rajta izgatottságát.

VIII.

A csengő megcsendült. Élénk, friss hangja még gyerekkorából él emlékében: Végre abbahagyja a bimbamot és most siet eléje a két segéd, szolgálatkészen, vörösre fagyott kezekkel. Nem, most nem jött senki és Hermann csak örült ennek, szüksége volt egy kis időre, hogy visszanyerje az egyensúlyát.

Spahn boltja nagy volt, régies, szolid ízléssel berendezve, vidéki gyógyszertárhoz hasonlított. A jónevű cég már több, mint százéves volt. Azelőtt frissen őrölt kávé fahéj és egyéb fűszerek illatoztak itt, most a háború után kifosztva, az üresség és a meszes falak szaga érzett. Az egyik széken fekete macska hevert, sárga szemeivel gyanakodva nézett Hermannra. Jéghideg volt a boltban, mint mindig. Semmi sem mozdult, - a ház, mintegy elvarázsolva, hallgatott.

Hermann megborzongott. A tulajdonképem üzlet mögött még egy helyiség volt, az úgynevezett raktár, mintha abból áradt volna ez a hideg, amely feléje ömlött. A raktár most üres volt és ebben az órában csaknem teljesen sötét. Itt voltak azelőtt a duzzadó kávés és lisztes és rizses és cukros zsákok és mindegyik zsákban egy ragyogóan tiszta, nikkel merőkanál. Halvány tükörlap derengett fel a sötét raktárban és hirtelen úgy tűnt fel Hermannak, mintha a halvány tükörben egy arcot látna. Eleinte csak bizonytalan körvonalakat látott, aztán magas, sápadt homlokot vélt észrevenni, alatta ragyogó, hirtelen növekvő szemekkel. Talán káprázott a szeme, - mi lehetett ez? Mintha egy pár ajak nyílt volna szét és egyszerre Krisztina különös mosolya játszott a tükörben. De abban a pillanatban, hogy szemét jobban a tükörre irányította, már vissza is húzódott az arc. Halk lélegzést vélt hallani, aztán lágy lépteket és valami suttogó hangot. 1

Milyen különös! Csak nem csalódott? Világosan látta az üres raktárban a halvány tükröt, de az most már csak üres lap volt. Hermann a torkát köszörülte, a fekete macska nesztelenül a földre siklott, de azért folyton figyelte. Nem, ez nem volt képzelődés. Tisztán látott egy arcot a tükörben, nem álmodhatott! Magas homloka és ragyogó szemei voltak ennek az arcnak és tisztán megismerte Krisztina különös mosolyát: Krisztina arca volt, ez kétségtelen. A lágy suttogás az ő hangja volt. Akit a tükörben látott, az Krisztina volt: megnézte, ki jött az üzletbe. Mint hegyes, izzó tű nyilait bele a hirtelen ijedség: miért nem jött be Krisztina, amikor őt felismerte.

Megcsikordult az ajtó. Valaki köhécselt és Spahn szemüvege villogott a raktár félhomályában. Spahn vézna, ötvenes férfi volt, aki ezüstszürke halántékával, arany szemüvegével inkább tudósnak látszott, mint kereskedőnek. Mindig méltóságteljesen viselkedett, mint valaki, aki magát a lehető legtöbbre becsüli s természetesnek találja, hogy embertársai ugyanígy értékelik. Szava olyan határozott volt, mint az ámen az imádságban, ítélete maga az igazság. Hermann gyermekkora óta nagyra becsülte, mindig az erényes és hibanélküli férfi példaképét látta benne. Vonzalmat azonban sohasem érzett iránta, sőt kisfiúkorában még félt is tőle.

„Hermann! Fassbinder Hermann!” szólt Spahn hideg, érdes hangon és puha, petyhüdt kezét odanyújtotta Hermannak. Hangján nem lehetett észrevenni a meglepetést, hogy Hermannt itt látja, nyilván értesítette már Krisztina. Kinyitotta az irodaajtót és betessékelte Hermannt. Nagy kitüntetés volt, ha valakit az irodájába vezetett. „Foglalj helyet, Hermann.” Hermann megvárta, amíg Spahn a kis zöld plüsskanapéra ült és csak akkor mert ő maga is leülni.

„Hallottam már Krisztinától, hogy visszajöttél”, kezdte Spahn. „Jó színben vagy.” Vizsgálódva, csaknem kutatva és szinte kínos konoksággal nézett Hermann arcába.

Itt, Spahn irodájában sokkal világosabb volt, mint a homályos üzletben és csak most látta Hermann, mennyire megváltozott Spahn. Tíz évet öregedett az utolsó szabadsága óta. Ritkás haja csaknem teljesen megőszült, sovány arca fakó és szenvedő volt, máskor tiszta, a szemüveg mögött kicsit szigorúnak látszó, acélkék szemei most lázas fényt mutattak. „Igen, erősnek és egészségesnek látszol!” ismételte.

„Igen, köszönöm, jól érzem magam, Spahn úr.”

„Ilyen lehetne a Frigyes is, éppen ilyen”, folytatta Spahn lehajtott fejjel. Szája remegett. Egy darabig hallgatott, aztán halk hangon hozzátette: „De Frigyes nem jött haza.”

Hermann fiatal volt és egészséges és nem gondolt azokra, akik ott kint maradtak. Sokan voltak, akik nem jöttek vissza. Háború volt és ők már régen belenyugodtak, hogy sokan nem fogják az otthont viszontlátni, ő azonban visszajött, véletlenül és ebben nem talált semmi rendkívülit. Nem is gondolkozott rajta. Az egyik ottmaradt, a másik nem.

Spahn gondolataiba merülve sokáig hallgatott, végre megszólalt: „Isten akarata kifürkészhetetlen.” A hangja nem volt alázatos, hanem keserű, mintha az Istent vádolná és szája még inkább összehúzódott. Néhányszor mélyen felsóhajtott, aztán erőt vett magán és a hangja is megváltozott. Szívből örül, hogy Hermán épen és egészségesen visszatért, mondta. De bizony, Hermannt is nagy veszteség érte az apja halálával! Derék, becsületes ember volt, mindenki tisztelte, aki csak ismerte. A legjobb ember volt, akivel életében találkozott, jó egészen az önmegtagadásig. Hermann elpirult, határtalanul szerette az apját.

„Az élet jutalma azonban”, folytatta Spahn az általa gyakran szívesen használt patetikusan csengő hangon, „mi az élet jutalma? Embertársaink megbecsülése és semmi egyéb!” És Spahn tovább beszélt, hogyha valaki akár milliókat hagyna maga után, de becsület nélkül hal meg, mint a kutyát, úgy földelik el és csak tolvajok állnak a sírja mellett. Ezzel szemben a becsületes koldust is nemes ember gyanánt temetik el és mindenki megsiratja. De a milliomos sírja mellett álló tolvajok nem sírnak. Spahn a húsz éves barátságról beszélt, amely őt Hermann apjához fűzte és most először melegedett fel egy kicsit a hangja. De mintha hirtelen elfáradt volna, nem találta a megfelelő szavakat és az arca megint szomorú és szórakozott lett. Elhallgatott és a szemére ráborultak a szürke szemhéjak. Jó hosszú ideig tartott, amíg újra Hermann jelenlétére gondolt. Felemelte a tekintetét és így szólt: „De te ezenfelül még nagy anyagi kárt is szenvedtél, Hermann. Born romokban áll. Ez nagy csapás, az biztos. De mit jelentenek anyagi károk? Semmit! Az igazi veszteség, ha embereket vesztünk el, akiket szeretünk, vagy a becsületünket! Anyagi veszteség? Óh, milyen szívesen adnám oda az egész vagyonomat, ha elérném vele, hogy Frigyes olyan egészségesen üljön itt, mint te, Hermann”, mondta szörnyű izgalomban, remegő kezekkel, halálsápadt arccal. „Hidd el, inkább koldus lennék.” Még sohasem látta Spahnt ilyen izgatottnak.

Spahn felállt, mélyet sóhajtva. Hermann is felkelt.

„Most mik a szándékaid?” kérdezte Spahn, amikor egy kicsit összeszedte magát.

„Megpróbálok újra felülkerekedni” felelte Hermann, miközben önkéntelenül kihúzta magát.

Spahn bólintott, tekintetét a földre irányította. Látszott, hogy erősen gondolkodik. Aztán megszólalt: „Jól teszed, Hermann. Evvel fenntartod apád emlékét és nevének becsületét.” Aztán dörmögve hozzátette, hogy mostanában, bárhogyan szeretné, lehetetlen, hogy valami kölcsönnel segítségére legyen. Da ha tanácsra volna szüksége, avval mindig rendelkezésére áll. Hermannak fejébe szaladt a vére. Esze ágában sem volt, hogy segítséget kérjen Spahntól, akinek fukarságát ismerte. Spahn udvariasan nyitotta ki az ajtót.

Hermann mostanáig még mindig remélte, hogy lejön Krisztina. Fülelt a hallgatag házban, de semmi sem mozdult. „És Krisztina, hogy van?” kérdezte csak úgy mellékesen, amikor a boltba léptek.

Spahn szórakozottan pillantott fel. „Krisztina?” Nem a legjobban van, különösen az utóbbi napokban. Hiszen mindig nehéz volt vele, álmodozó volt, akaratos, de a jó Isten a megmondhatója, mostanában mi megy benne végbe! Nos, igaz, Spahn nem a legkellemesebb társaság és végül is Krisztina fiatal lány. Megengedte azt is, hogy bár Frigyes alig egy éve, hogy meghalt, Krisztina valami tánckurzusra járjon, hadd szórakozzék, de ez sem használt. Nem, mostanában egyáltalában nincs vele megelégedve.

„Legyen szíves, adja át üdvözletemet Krisztinának, Spahn úr!”

„Köszönöm”, felelte Spahn és Hermann elment.

IX.

Amikor Hermann a Spahnék lépcsőjén lefelé haladt, szemeit a lenyugvó naptól megfestett, a piactér háztetői felett magasan álló bíbor felhők visszfénye kápráztatta el. Akármilyen különös is, arra a két templomablakra kellett gondolnia, amelyeket száz évvel ezelőtt egy Spahn adományozott a Szt. János-templomnak és amelyek éppen ilyen tüzes fényben ragyogtak. Hermann csalódott volt és rosszkedvű. Spahnéknál a látogatása nem volt sikerültnek mondható. Kétségtelen, hogy Spahn udvariasan fogadta, de éppen olyan hűvösen, sőt majdnem fagyosan. Hermann felnevetett. Pénz? Csak tartsa meg nyugodtan a pénzét, a templomablakkal és a Spahn-féle kriptával együtt. Neki ugyan nem kell a pénze. Sem Spahn, sem más emberfia nem fogja megérni, hogy ő megalázkodjék, még ha minden földjét a puszta kezével kellene feltúrnia, akkor sem. Tulajdonképpen nem is Spahn fagyos viselkedése volt az, ami őt aggasztotta. Egészen más nyugtalanította. Krisztina! Miért bujt el előle?

Egyet-mást bevásárolt, aztán hazafelé indult. Nyugat felé, ahol a nap lenyugodott, még látszott egy pár hatalmas, sötéten izzó füstfelhő az égen, de a sötétség hamarosan elnyelte azokat is.

Nos, vajon nem mondta-e maga Spahn, hogy Krisztina mostanában nincs egészen jól? Talán megfázott, talán mosónő volt náluk és nem tudott kijönni. Hiszen ismerjük ezeket az asszonyokat. Talán holnap feljön Bornba, holnap vagy holnapután? Miért ne? óh igen, egészen biztosan fel fog jönni, hiszen ő most látogatást tett náluk. - Mibe fogadsz, Hermann? - Hermann bármilyen fogadást tartott volna.

Babette konyhájából lárma és nevetés hallatszott és Hermann kábultan állt meg a küszöbön. A konyhát pompás, leírhatatlan illat töltötte be: frissen sütött kenyér illata. A kis lámpa fényénél mindannyian körülülték az asztalt és gyerekes, ünnepélyes áhítattal szemlélték Babette mozdulatait, miközben lassan és élvezettel rágták a vastag kenyérszeleteket. Az asztalon három ropogós, barna nagy cipó volt, az egyik felvágva. Most hirtelen elhallgatnak, szinte áhítatos csend támad a konyhában. Babette három új kenyeret húzott ki a kemencéből! Kékesfeketén ragyogtak, még gőzölögtek a forróságtól és meleg illatfelhőt árasztottak magukból. „Így van, ha az ember fecseg”, szidta magát Babette, „még egy perc és megégtek volna.”

Karcsi, fekete szemüvegével az orrán, a világosság felé tolta borotválatlan állát és mohón szívta magába a forró kenyér illatát. Aztán nagy kezeit óvatosan nyújtogatta az egyik cipó után és végigtapogatta azt. Kérges bőrét átjárta a forróság, csaknem égette, de ez csak kellemes volt és boldog mosoly játszadozott borostás arcán. „Kenyér!” mondta.

„Ki kér még egy karéjjal?” kérdezte Babette és mint valami tékozló, úgy nézett körül a ragyogó késsel a kezében. Persze, hogy mindegyik akart még egy darabot. „Türelem!” mondta Babette. „Csak türelem!”

Hogy ízlett ez a kenyér! Még érezni lehetett benne a nyár forró napsütését, amely minden egyes kis magra rásütött és minden oldalról jól megérlelte. Meleg héjában még érezték a nyár forró szelét, amely illatokat hordott a mag felé, hogy megfűszerezze. Senki nem tudott olyan kenyeret sütni, mint Babette. Ő még értett ehhez a régi művészethez, amely lassanként feledésbe megy.

„Ez aztán az igazi kenyér, Babette!”

„Na és mi van abban? Csak tudok még kenyeret sütni!” sipította Babette boldog zavarban. Még sohasem volt ilyen sikere.

„De ilyen kenyeret! Micsoda különbség, kenyér és kenyér!” Nem beszéltek másról, mint a kenyérről. Nagyon jókedvűek voltak, szinte megittasultak a friss kenyértől és illatától.

Jancsi - végre Jancsi is ragyoghatott! - a tengeri gőzösökön az egész világot beutazta és sokféle kenyeret kóstolt. A legjobb kenyeret Franciaországban sütik, mondta. Óh, micsoda kenyér volt az! Hosszú rúd, tiszta búzalisztből, csak letör belőle az ember. De Kínában például egyáltalában nincsen kenyér. Indiában sem, Japánban sem. Sem tehén, sem tej, sem vaj, sem sajt, csak rizs.

„Kivel akarod ezt elhitetni? Hát hogyan élnek akkor?” kérdezte Antal metsző gúnnyal.

Jancsi fölényes arcot vágott. „Nos és mégis élnek”, válaszolta. „Menj oda Antal és győződj meg róla.” Persze, Antal nem utazhatott sem Kínába, sem Japánba meggyőződni arról, hogy Jancsinak kivételesen igaza volt.

„Mi történt a városban, Hermann?” kérdezte Babette kíváncsian. „Milyennek találtad Spahnt?”

„Spahnt?” Hermann a vállát vonogatta. „Megtört ember az, Babette. Őszintén szólva, nem ismerem ki magam rajta.”

„Mit mondtam neked? Igen, megtört ember. És Krisztina?”

Hermann zavartan vakargatta a tarkóját. „Nem is beszéltem vele.”

„Nem beszéltél vele?” Babette-nek nyitva maradt a szája. Ezt nem értette!

„Benézett a boltba, de aztán mindjárt elment, hogy Spahnnak szóljon.”

Ezt aztán egyáltalában nem értette Babette! Mi ez? Hát akkor miért szaladt fel Krisztina mindig a hegyre, hogy üdvözletét küldje Hermannak?

Hermann mentegetni próbálta Krisztinát. „Spahn azt mondta, hogy Krisztina mostanában nincsen egészen jól.”

„Oh igen”, kiáltott fel Babette és a vér az arcába szaladt. „Hiszen megbolondítja az örökös prédikálásával! A legjózanabb embert is megbolondítja ez a Spahn!”

„És mással nem beszéltél, Hermann?” kérdezte Babette csalódottan. Ha csak ennyi mesélni valója volt Hermannak! Nem, mással nem beszélt. De mégis, most jutott eszébe, hogy hosszabb ideig beszélgetett a kövér Bennoval. „Úgy látszik, nagyon használt neki a háború”, mondta Hermann. Babette nevetett: „Az anyjától örökölte ezt a kövérséget. Az anyja együltében egy egész libát meg tudott enni és hozzá egy tál gombócot. De töltött libát!”

Egy töltött libát és hozzá egy tál gombócot! Hát ezen volt is mit nevetni! A barátok ott ültek, nyalogatták a szájukat és még mindig érezték a csodás, ropogós, feketére sült kenyér izét. Ez az íz és a töltött liba, amelyről Babette beszélt, csaknem megbolondította őket. És kissé lefogyva már az itteni sovány koszttól, elkezdtek mesélni híres falánk emberekről, akiket ismertek, - lakomákról, versenyevésekről, amelyekről hallottak. Egészen megrészegedtek ezektől a történetektől, a nyál összefutott a szájukban. Sült malacokról meséltek, kolbásszal telt üstökről zsírban úszkáló sült ponttyal telt serpenyőkről és Antal ismert egy rézművest, aki egy disznótoron úgy zabáit, hogy a szél megsimogatta.

Hermann a zsebében kotorászott és pénzt keresett. Jancsit, aki a leggyorsabb volt, leküldték a „Horgonyba” sörért. Mintha ünnepet ültek volna.

És Krisztina holnap Bornba jön...

X.

A romhalmazok között a munka csendesen folyt tovább. Hermann ma szórakozott volt, meg-megállt és a lejtőn lefelé kémlelt. Egyszerre felegyenesedett és élesen figyelt Egy lány jön felfelé az úton. De nem, csak valami öreg asszony volt, kendővel a fején, kosárral a hátán. Már egészen biztos, hogy elvesztette volna a fogadást.

Rőtszakáll még mindig nádat vágott. „Már elég nádam van, hallod, Vörös”, mondta Hermann. „Most majd fűzfát kezdünk nyesni.” Rőtszakáll lement a patakhoz, ahol a fűzfák álltak. A Vörös régi, rikítózöld gyapjúzubbonyt hordott, amelyben még kövérebbnek látszott. Kerek volt, mint valami henger. A zubbonyt Babette ajándékozta neki Mihály, az elhunyt szolga hagyatékából. Ezenkívül Rőtszakáll, aki mindig fázott, a nyaka köré még gyapjúsált is kötött, amelyből kibújt rókavörös, bozontos szakálla. A fejére régi, elnyűtt keménykalapot tett, amelyet a nádasban talált. Biztosan egy nyaraló dobta el. Hát valami nagyon előkelőén nem festett a Vörös, de legalább nem fázott.

Rőtszakáll közvetlen nyomában izgatottan totyogott az életben maradt kacsa. Ezek ketten meleg barátságot kötöttek. A Vörös tej bemártott kenyérdarabokkal etette és amikor ő maga evett, felvette az ölébe, ha jeges szél fújt, a zöld gyapjúzubbony alá dugta, ahol csendben elüldögélt és csak néha dugta ki sárga csőrét a vörös szakáll alól a szabadba. Az árva kacsa egyedül maradt ezen a világon és boldog volt, hogy védelmezőre talált... A Vörös munka közben beszélgetett vele, - az emberekhez alig szólt egy szót, - durva csengésű hangján „Nénikének” nevezte. „Gyere, Nénike, mit akarsz, Nénike?” És a kacsa, - mit tudta ő, melyik hang durva vagy kellemes, - hápogott és buzgón és izgatottan ingatta a farkát. Olyan ragaszkodó volt, mint egy kis kutya.

Ebéd után Hermann magához intette Antalt a fejszével. „A tanácsodra van szükségem, Antal. Valami tervem van, amit veled szeretnék megbeszélni. Hiszen te szakember vagy.”

„Halljuk, halljuk!”

Antal, az ács, szeretett tréfálni, élesen kritizálni és epés megjegyzéseket tenni, de ha a tanácsát kérték, nyomban komoly és figyelmes lett.

Hermann terve a következő volt: a pajta, amelyben a tehén állt a borjával, csak faépület volt és túlhideg télre. A régi disznóól falai félméter vastagok, elég jó állapotban, csak a tető hiányzik. Azt hiszi, elég gerendájuk van, hogy tetőt készítsenek föléje. Nádjuk a befedésre szintén elegendő van. Féltucat tehén állhatna benne és egy pár ló. Akkor a pajtát, - úgy ahogyan, - lakásnak lehetne berendezni. Fel lehet használni a régi vaskályhát is, amely most a romok között van. És ha egy kicsit hideg is lesz. „Az emberek többet kibírnak, mint az állatok!” Természetesen!