Fordította

Kallai Nóra

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Anya Bergman: The Tarot Reader of Versailles

Manila Press, London, 2025

Text copyright Anya Bergman © 2025

Map and illustrations © Garry Walton, based on original drawings by Anya Bergman

Card images © Shutterstock and Alamy

Originally published in the English language in the UK by Manilla Press, an imprint of Bonnier Books UK Limited, London

The moral rights of the Author have been asserted

Hungarian translation © Kallai Nóra, 2026

Magyar kiadás © Helikon Kiadó, Budapest, 2026

Minden jog fenntartva

Joyce nagynénémnek,

tiszta szívemből

„A szabadság oltára omladozni kezd, ha pusztán vérrel van megtapasztva.”

– Daniel O’Connell, a „Felszabadító” (1775–1847)

ELSŐ RÉSZ
LES DENIERS

Erőt meríteni

VI. esztendő, Sarjadás havának 27. napja
(1798. április 16.) Párizs

Holdtalan, csillagtalan éjszaka Párizsban. Aznapra bezárt a bolt, a redőnyök is lehúzva, Lenormand mégis ott marad, és vár. A legmagasabb könyvespolcnak támasztott létra tetején kuporogva, a bejárati ajtó fölött lévő kis, kerek ablakon át a tintakék eget kémleli. Hátát porlepte, vaskos köteteknek vetve rubinvörös bort kortyolgat egy kristálypohárból, és a rue de Tournonon lassan elhaló forgalmat figyeli. Nemsokára megérkeznek.

Ez az éjszaka azonban más. Újhold van, kint vaksötét, és ő ilyenkor érzi magát ereje teljében. Ahogy az éles szemű gazda előre megérzi az időjárás változását, Lenormand is érzékeli, hogy valami készülőben van: érzi egész testében, tudja a bőre alatti vibrálásból, szíve finom dobbanásából, és mindez a forradalom első napjaira emlékezteti, mikor mindannyian folytonos rettegésben éltek.

Kiissza a bort a pohárból, és otthagyja a polcon, tudván, hogy Giselle úgyis összeszedi később, aztán lemászik a létrán, hogy megtegye a megfelelő előkészületeket.

A bolt fölötti lakásban Giselle nehéz köpenyt húz a könnyű, fehér muszlinruhát viselő Lenormand-ra. Az éjkék anyag derék fölötti részébe az egyiptomi tűzokádó oroszlánistennő, Szahmet alakját hímezték, a szoknyát pedig aranyszínű Hathor-napok és ezüstszínű Ízisz-holdak borítják. Amint Giselle felöltöztette, és rakoncátlan sötét fürtjeit pedáns kis kontyba fogta össze, Lenormand maga teszi fel a fejére a turbánt. A fekete madártollakkal ékesített, fuksziaszínben pompázó fejdísz lenyűgöző látvány. Ez Lenormand koronája: a jóslás idejére ő lesz a társaság királynője, és minden egyes nőnek és férfinak alá kell vetnie magát az ő jóslatainak és próféciáinak. Ez a rituálé segít neki abban, hogy szellemidéző énjébe bújva a lehető legtávolabb kerüljön az egykori normandiai árvalánytól és a zárdabeli elnyomás légkörétől. Giselle-lel a sarkában újra lesétál a csigalépcsőn a boltba, ahol csettint egyet, mire egy dolmányos varjú felröppen a legmagasabb könyvespolcon lévő búvóhelyéről, és körözni kezd a feje fölött. Giselle aprót sikkant, és hátrébb lép egy kicsit.

– Mademoiselle, ez egy vadon élő madár, az erdő lakója! Bárcsak hallgatna rám, és szabadon engedné!

– Ugyan már, Giselle! Jó szolgálatot tesz nekünk azzal, hogy elkapja a boltban szaladgáló egereket, ami rendkívül fontos feladat, máskülönben egy éjszaka alatt átrágnák magukat kedvenc könyvemen, a Thot Bölcsességein.

Lenormand azt már nem teszi hozzá, hogy nem is engedhetné szabadon a varjút, hiszen az állatot magára hagyták, és most távol van eredeti otthonától. Egykori tulajdonosa, Mademoiselle de Luna elhagyta őt, és Lenormand nem hajlandó ezért a varjút büntetni. Ezentúl rendkívül jó társaságot is jelent a számára. Lenormand ugyanis szeret csendben ücsörögni a varjú sokat mondó, bölcs szemébe nézve. Máskor pedig órákon át mereng a megismerhetetlen végtelen óceánját kémlelve – amelyben varázslónőként olykor-olykor maga is elmerülhet.

Lenormand most csettint egyet a nyelvével, és a dolmányos varjú leszáll a vállára, karmát a ruha alatt a bőrébe mélyesztve. Erről eszébe jut, milyen is érezni, még ha fájdalommal jár is. A varjú nagyokat verdes a szárnyával, és a mozdulataiban Lenormand némi nyugtalanságot vél felfedezni.

– Ó, szóval te is érzed a változás szelét! – suttogja neki, majd eltolja a szalonba vezető titkos ajtót rejtő könyvespolcot.

A dolmányos varjú megint felröppen, és a feje fölött elszállva elfoglalja helyét a kis rudacskán, a varázslónő széke mögött. Giselle ezalatt a könyvesbolt előterében várakozik az első kliens érkezésére.

Amit Lenormand itt csinál, az törvénybe ütközik – ezért az álcázás –, bár mindenki jól tudja, hogy a rue de Tournon 5-ös szám alatt jóval több zajlik puszta könyvárusításnál. A titkolózás inkább gazdag és befolyásos kliensei miatt fontos, akik mindenképp szeretnének inkognitóban maradni. Lenormand-nak eszébe jut, vajon megint lesz-e razzia. Néhány havonta szokott lenni, és ilyenkor megesik, hogy néhány napra börtönbe is kerül, de amint a megfelelő ember fülébe jut, mi történt, azonnal szabadon engedik. Kivételes helyzetben lévő kliensei biztosítják számára a szabadságot, hiszen ki kockáztatná meg, hogy fény derüljön némely titkára, melyet négyszemközt osztott meg vele? Lenormand ezért a törvény felett állónak tartja magát annak dacára, hogy közben Párizs-szerte féktelen erőszak tombol.

A szalonja picike, és tömve van olyan tárgyakkal, melyeket az ember egy szibilla odújába csak oda tud képzelni: a polcokon sokat forgatott, kabbalisztikus témájú, vaskos kötetek – tanárának, Etteillának az ajándékai – sorakoznak, mellettük egy ősrégi kígyó kifehérített fosszíliája, egy csavaros szarvú juhkoponya, egy rózsaszín tüskékkel borított óriási tengeri sün, valamint mindenféle színű, alakú és méretű kristály, halomba rakva. A szoba közepén smaragdzöld bársonnyal letakart kerek asztal áll, rajta igazgyöngy berakással díszített nagy méretű faládika. A dobozban Lenormand két legkedvesebb tarot-paklija hever: az egyik Etteilla tervei alapján készült, a másik pedig marseilles-i pakli.

Lenormand sorban meggyújtja a szoba falai mentén elhelyezett gyertyákat. A kandallórács mögött ropog a tűz. A szobában füst szállong, és csípi a szemét. Lenormand tölt magának egy újabb pohár bort a dekanterből, amikor megszólal a bolti csengő, és kintről hangok szűrődnek be. A férfiak kettesben vagy csapatostul szoktak jönni, még a katonák is. Ettől bátrabbnak érzik magukat.

Mikor Giselle bevezeti őket a szalonba, Lenormand megismeri a két úriembert. Két éve jártak nála utoljára. Az egyik Humbert, a francia hadsereg tábornoka, a másik pedig annak ír barátja, akit először Schmidt néven mutattak be neki, de aztán kiderült, hogy az igazi neve Wolfe Tone. Mindketten szeretnek háborúzni, és büszkék az általuk elért harci dicsőségekre. Az ilyesfajta emberektől könnyű pénzt szerezni, és Lenormand ki is tárja a tenyerét, melyet az urak megtöltenek pénzérmékkel. Lenormand a derekára kötött kis erszénybe dobja a pénzt, majd messze révedő tekintettel vizslatja a két férfit.

– Jó estét, uraim! – mondja.

Ó, máris hogy megijedtek! Tekintetük a rudacskán ülő dolmányos varjúra téved. Ezek az erős férfiak, akik karddal vagdalkoznak, és rengeteg alkalommal megjárták már a csatamezőt, most reszketnek, és falfehér lesz az arcuk. A sors olyan láthatatlan ellenség, melyet képtelenek legyőzni. Lenormand pedig nem hajlandó elárulni nekik, hogy a sorsot el lehet téríteni a pályájáról, sőt, vissza is lehet fordítani. Miért is árulná el ilyen könnyen, amit tud?

– Beigazolódott – szólal meg Wolfe Tone, az ír, szögletesen éles akcentussal. – Tizenötezer tengerész gyűlt össze a Bantry-öbölnél, mégsem tudott kikötni egyik hajó sem. Pedig legyőzhettük volna brit elnyomóinkat, ebben bizonyos vagyok. Ehelyett ott hánykódtunk a tengeren, és lassan elszalasztottuk a lehetőséget. – És idegesen int a kezével. – Mindezt azért, mert a franciák olyan gyatra tengerészek!

– Ugyan már, barátom! – feleli Humbert. – A vihar akadályozta meg, hogy partra szálljunk. Nem emlékszel, hogy vetettek vissza folyton a hullámok?

– Olyan közel voltunk – jegyzi meg Wolfe Tone elcsukló hangon.

Humbert vigasztaló gesztussal a barátja vállára helyezi a kezét.

– Mademoiselle Lenormand – mondja most Wolfe Tone, és ahogy az előtte álló szék támláját szorongatja, kezén kifehérednek a bütykök –, ön előre megjósolta a tizennyolc hónappal ezelőtti írországi megszállási kísérletünk, valamint a Batáviai Köztársaságból indított tavalyi támadásunk kudarcát, de mi nem fogadtuk meg a tanácsát.

Lenormand kárörömet érez, a hozzá ellátogatók közül sokan nevezték már hazugnak, pedig csak nem voltak hajlandóak szembesülni az igazsággal.

– Azért jöttünk el önhöz ma este, hogy vessen nekünk kártyát, és jósolja meg a jövőt – folytatja Humbert. – Készülőben vannak bizonyos tervek, és szeretnénk tudni, mi várható.

Lenormand újból érzi a hasa aljára kúszó remegést, és az ajka kiszárad. Belekortyol a borába, és komor tekintettel néz maga elé. A két férfit odainvitálja az asztalhoz.

– Először is mondják meg, melyik a kedvenc állatuk és melyik a kedvenc színük – adja ki az utasítást.

Humbert rámosolyog. – Már elfeledte, mademoiselle? Az én állatom az oroszlán, a színem pedig a ragyogóan fénylő arany, mellyel az ön ruhája is ki van hímezve.

Lenormand nem szól semmit a kihívó megjegyzésre, csak kérdőn Wolfe Tone felé fordul.

– Megváltozott, mióta utoljára itt jártunk, bár nem értem, mitől – feleli az ír kissé ingerülten. – A ló és a vörös.

A híres-neves Etteilla tanította meg Lenormand-nak, hogy kérdezzen rá a kliensek kedvenc színére és állatára, amiből gyorsan meg lehet állapítani az alapkarakterüket; ezt persze nem mondja el a türelmetlen Wolfe Tone-nak, aki olyan nyugtalannak látszik, akár egy felajzott csődör.

Lenormand lassú mozdulatokkal kinyitja az asztalon álló gyöngyház berakásos ládikát, és kiveszi belőle a selyembe csomagolt Etteilla-féle kártyapaklit. Hagyja a puha, kék selymet a bársonyterítőre hullani, majd keverni kezdi a kártyát. Ahogy az ujjaival az ismerős felülethez ér, a szívverése stabilabbá válik. Van, amikor saját intuíciói alapján vet kártyát, segítségül hívva az ókori egyiptomi istennőt, Hathort, és mindazt, amit Etteillától tanult; más estéken azonban szellemek jelennek meg neki, akik tanácsot adnak az épp aktuális kliensnek. A szellem leginkább egy elhunyt családtag – az apa vagy az anya a leggyakoribb – néha azonban felbukkanhat egy elveszített szerető is, aki szerelmese vágyakozásának csapdájában rekedt. A szellemek mindig hívatlanul jelennek meg, hiszen saját akaratuk lévén nem lehet őket erővel előhívni.

A függöny megrezzen, bár a szalon redőnyei mindig le vannak húzva. A gyertyákból füstcsíkok tekeregnek a mennyezet felé, és furcsa alakot öltenek, mintha valaki ide-oda fújkálná őket.

Lenormand tovább keveri a paklit, miközben a szellem lassan feléje kúszik. Vajon melyik férfihoz tartozik? Mindkettő csodálatosan fest katonai egyenruhájában. Humbert-nek vastag szálú, hullámos, sötét haja van, és sötét szeme, Wolfe Tone viszont keskeny arcú és hosszú orrú, vékony szálú haját pedig keskeny fekete szalag fogja össze a tarkóján, mely még előkelőbbnek láttatja magas gallérú, zsinóros váll-lappal díszített egyenruhájában. Mindkét férfi valamivel idősebb Lenormand-nál, mégis fiatalnak számítanak, őt viszont, bár még csak huszonöt éves, férjezetlen és gyermektelen lévén különcnek tartják. Fura szerzetnek, aki nem akar férjhez menni, sem gyermeket szülni.

A szellem árnyékot vet kártyát keverő kezére, és olyan közel érzi magához, hogy libabőrös lesz tőle, de a férfiak ebből semmit nem észlelnek. Soha nem szokták észlelni a szellemeket, noha a dolmányos varjú most felborzolja a szárnyát, és károg egyet.

Lenormand fejben megszólítja a szellemet: Kiért jöttél? Humbert-ért vagy Wolfe Tone-ért? Mit üzensz?

És bár a szellem egész közel lebeg hozzá, nem felel. Az illata viszont megcsapja Lenormand orrát. Nyári rózsák finom aromája. A szíve nagyot dobban. Egykor ismert valakit, akinek ilyen illata volt, de ez csak valami trükk lehet, mert a szellemek szeretik megtréfálni a médiumokat.

Fedd fel magad, szól újra a szellemhez, kinek vessem a kártyát?

A két férfi mozdulatlanul ül, és várja, hogy abbahagyja a kártyakeverést. Wolfe Tone szinte elbűvölve bámulja a Lenormand keze között ide-oda sikló lapokat, Humbert viszont egyenesen a szemébe néz. Az arckifejezése azonban nem félelmet vagy visszatetszést sugall, amihez Lenormand hozzá van szokva, inkább kíváncsiságot. Milyen érdekes, gondolja Lenormand.

A szellem még mindig nem szól egy szót sem, Lenormand azonban enyhe nyomást érez a kézfején, mire egyből abbahagyja a keverést. Hátlappal felfelé leteszi a paklit, majd emel, és az alsó kártyalapok tetejéről felfordítja a legfelső lapot. A Kelyhek Apródja. A kártyán egy szőke hajú ifjú áll sárga lovaglónadrágban, egyik kezében aranyszínű kehellyel, a másikban kis méretű tőrrel.

– Ez a kártya nekem szól? – kérdezi Humbert, és sötét szeme izgalomtól csillog.

– De te nem vagy szőke, Jean – ellenkezik Wolfe Tone.

– Te sem…

– Sssss! – szól rájuk Lenormand, mert most hall valamit a tarkója vonalában. Egy nő távoli jajongását.

Kihez jöttél?, kérdezi újfent a szellemtől. A szalonban most olyan nagy a csönd, hogy szinte vágni lehet a levegőt.

– Mit jelent ez a kártya? – szólal meg Wolfe Tone.

– Jó jel – feleli Humbert a katonatársának.

– A Kelyhek Apródja a kemény munka és a szorgalom kártyalapja – magyarázza Lenormand. – Általában a férfikor küszöbén álló fiú szimbóluma.

– Akkor egyikünkre sem vonatkozik! Húzzon egy másikat, mademoiselle! – sürgeti Humbert.

Lenormand felemeli a következő kártyalapot, és leteszi az asztalra. A Kelyhek Királynője. A kék ruhába öltözött királynő hatalmas, aranyszín kelyhet tart a kezében, felsőteste enyhe alázattal meghajlik, tekintete gyengéd.

Humbert összehúzott szemöldökkel kérdezi: – Kit jelképez a Kelyhek Királynője?

Az elveszett gyermek és a halott királynő. Lenormand most már egész biztosan tudja, kihez tartozik ez a rózsavirágillat, miközben fülében egy osztrák siratóének visszhangzik, és körülötte mindent betölt a tragédia érzése. A Királynő, aki elsősorban anya volt. A Királynő, akit a francia nép árulónak kiáltott ki. Az elnézőbbek azt mondták róla, hogy kiváltságos, elkényeztetett és ostoba, az ellenségei viszont azt, hogy részrehajló, kicsapongó, és romlásba dönti Franciaországot. De Mária Antónia, Lenormand egyik első kliense a valóságban egyáltalában nem ilyen volt. Rengetegen átkozták őt, Lenormand azonban soha. De vajon miért tér vissza épp most, közel öt évvel a halála után, ha eddig soha nem tette?

A szellem végre meg is szólal. Húzd fel a következő kártyát.

A lap a Kardok Hatos, azaz hat aranymarkolatú kard ragyogó kék ég hátterében. Lenormand máris egy fegyverekkel megrakott hajót lát maga előtt, mely épp átkel a tengeren.

– Hamarosan útra kelnek, és átszelik a tengert – mondja a két férfinak – az igazság és az ítélkezés kardját hordozva magukkal, és helyre fogják állítani azt, amit helyre kell állítani.

– Megszállás a tenger felől! – kiált fel Wolfe Tone. – Igen, igen, Humbert barátom, látja, ezúttal kitartásunk sikerrel jár majd, és felszabadítjuk Írországot. Függetlenek leszünk!

Ez a kártyalap magának szól, Mademoiselle Lenormand!

Lenormand keze megremeg, amint belekortyol a borába, és magán érzi a gombszemű varjú tekintetét, mely úgy mered rá, mintha ő is hallotta volna a halott királynét.

– Hadd halljuk, szibilla! – parancsol rá Lenormand-ra Wolfe Tone. – Vesse ki a többi kártyát, és jósoljon nekünk!

Keresse meg a fiamat, és hozza őt vissza!

Lenormand majdnem kiejti a kezéből a paklit keverés közben. Ismeretlen eredetű forróság önti el az arcát, pedig soha nem szokott elpirulni.

Durván visszafelesel a királynőnek: A fia halott. Ezt egész Franciaország tudja! Nem segíthet a Királynőnek, hiszen ő már messze a spirituális térben van. Hagyjon engem békén!

Adelaide, de hiszen tudja, hogy ez nem igaz.

Lenormand a fejét rázza. Hogyan is segíthetne Mária Antónia fiának, Lajos Károlynak? A trónörökös örökre elveszett Franciaország számára, akár halott, akár eleven.

A Királynő azonban újra megszólal: A két férfi közül az egyik elvezeti magát hozzá.

Lenormand megszorítja a kártyalapot, hogy kissé megnyugtassa az idegeit. Szóval ezért tért hozzá vissza a Királynő! Ellenállhatatlan vágy fogja el, hogy újra láthassa a drága arcot, az anyáét, aki annyira szerette a természetet, és most elönti a bűntudat, mivel neki is része volt abban, hogy a királynő elbukott.

Humbert, fejét oldalra billentve merőn nézi. – Jól van, mademoiselle? Egészen elsápadt.

Lenormand bólint, és újabb lapot húz. – Az Áruló.

Lélegzet-visszafojtva és utálkozva bámulja az átkozott lapot. A képen hipokrata remete látható barna színű csuhában, a napnak háttal, kezében lámpást tartva. Ő az áruló, aki eleinte segítőkésznek tűnik, de azonnal feladja az embert, ha a hite úgy kívánja. A kártyalap nem is lepi meg igazán Lenormand-t, mivel gyanítja, hová vihették a kis Lajos Károlyt – aki most már nem is olyan kicsi.

Hozza őt vissza!

Hogy is tagadhatná meg ezt a kérést? Igaz, az útja fáradalmas és kínkeserves lesz, hiszen a Kardok Hatos nem épp egy vidám tengeri kiruccanás, de azok után, ami történt, tartozik a Királynőnek ennyivel.

Újabb kártyát húz a pakliból, és a zöld bársonyterítőre helyezi. Szívébe hasít a fájdalom, de néma marad, miközben a varjú szinte együttérzőn rezgeti a szárnyait. Ez az ő lapjuk – A csillagok –, és ahogy lerakja, Mademoiselle de Luna oldala, Az Éjszaka van felül, míg az övé, A Nappal kerül alulra. Ám a lapnak nincs már meg a másik fele. De Luna volt egykor Lenormand nappalának éjjele, ő volt a múlt a jövőjéhez. Ők ketten voltak Párizs legkiválóbb tarotkártya-vetői. De most…

Lenormand-nak összeszorul a mellkasa. De Luna halott! Azóta nem érezte az ír nő jelenlétét, mióta utoljára élve látta, oly sok évvel ezelőtt. A hiánya azonban azóta is fekete űrként tátong a szívében. Lehet, hogy mégsem halt meg?

Keresse meg a fiamat, és adja vissza neki a Francia Királyságot!

Várjon! Mondja, él még Mademoiselle de Luna?

Tegye, amit mondok, Adelaide! Állítsa helyre a trónt!

A Királynő szelleme csupán ennyit mond, mielőtt a gyertya lángja megrebben, és a levegő újból felmelegszik. Mária Antónia visszatért az éteri világba. Lenormand azon mereng, vajon jó barátnőjével, Lamballe hercegnével tölti-e az időt odaát. Eszébe jutnak a régi idők, mikor a Királynő és a drága Luisa Lamballe társaságában kártyázott a Tuileriák palotájában, a monarchia veszte előtt.

Sajgó szívvel fordul újból a két férfi felé. Még két kártyát húz elő a pakliból, hogy teljes legyen a hetes sorozat, aztán végignézi a kirakott kártyákat, majd megosztja klienseivel a tudomására jutott ismereteket.

– Külön-külön utaznak, nem együtt, és nagyon sok katonát kell magukkal vinniük – mondja. – Éjszaka szállnak hajóra, holdvilágnál.

– De mi van Az Árulóval? – kérdezi Humbert. – Ki fog elárulni minket?

Lenormand a két férfira néz. Wolfe Tone-t valóban körüllengi a halál dögletes bűze, bár a szemében még ott csillog a hőn áhított jövő álomképe. Elárulja neki, hogy egy éven belül meg fog halni? Sokszor előfordult már, hogy bizonyos embereknek beszélt a halálukról. És vajon figyelmeztetnie kell Wolfe Tone-t arra, hogy katonatársa és barátja, Humbert magára fogja őt hagyni a szükség órájában? Sok-sok radikális forradalmár – köztük Robespierre, Marat és Saint-Just – vesztét jósolta már meg ahhoz, hogy tudja: az ilyen emberek a folyton változó szövetségek világában nem maradnak sokáig a helyükön. Ráadásul Mária Antónia most felélesztette a pislákoló lángot a szívében. Maradjon csak Wolfe Tone boldog tudatlanságban, hiszen akkor sem térne le saját sorsa útjáról, ha figyelmeztetné, neki viszont muszáj eljutnia Írországba! És ahogy Wolfe Tone, az ír férfi elárultatik egy francia férfi által, úgy ő, a francia nő is elárultatott egy ír nő által. Ezért reszketett hát annyira a félelemtől, mielőtt ezek a férfiak megérkeztek volna. A nyugalma immár oda, és ez megint csak miatta történik: Mademoiselle de Luna miatt! Hát persze hogy ő állt Franciaország igazi királyának eltűnése mögött.

Lenormand-t elönti a gyűlölet, és rá kell döbbennie, hogy a bosszúvágy sokkal erősebb benne, mint a megbékélés.

Humbert köhint egyet, mire Lenormand felnéz rá. A férfi figyelmesen végigméri Lenormand arcvonásait, ő pedig kellemesnek találja a férfi ábrázatát. Humbert nem hisz a kártyavetésben, mivel pragmatikus ember. Ezt Lenormand igencsak csodálja benne. És ami még fontosabb: nem látja a halál kezét a vállán. Ő lesz az, aki segíteni fog neki!

– Csapjanak le minél előbb! – mondja a két férfinak. – Írországot meg kell menteni!

Wolfe Tone mellkasa duzzad az elégedettségtől. – Nem megmondtam, Humbert? Az Írek Szövetsége fellázad, és forradalmat szít. Velem tart, barátom?

A francia bólint, bár közben elgondolkozva az ajkába harap. Lenormand azon töpreng, vajon miként fogja meggyőzni ezt az embert, hogy vigye őt magával a hadihajóján Írországba – arra a földre, melyről már annyit hallott egykori jósnőpartnerétől, és melyet de Luna minden emberi lénynél jobban szeretett, ahogy ezt végül szörnyűséges módon be is bizonyította. És azon a kis zöld szigeten van elrejtve Franciaország jövendőbeli királya. Úgy tesz tehát, ahogy Királynője kérte: hazahozza a fiút. Hiszen mindig is sejtette és érezte, hogy Franciaországnak egyszer újból lesz királya!

A meggyőződés fényes lángra kap benne, és szorosan összeteszi a két kezét, hogy ne remegjen. Meg fogja találni a fiút, és közös erővel helyre fogják hozni mindazt a rosszat, ami a Királynővel történt. Sőt, utána fog járni annak is, mi történt de Lunával, és ha esetleg mégsem halt meg, majd ő gondoskodik arról, hogy az élete ne tartson túl sokáig.

Tartalom

Térkép: Párizs 1789–1794

ELSŐ RÉSZ: LES DENIERS – Erőt meríteni

VI. esztendő, Sarjadás havának 27. napja (1798. április 16.) – Párizs

LE MAT – Vállald a kockázatot!

Dacolok Sir Williammel

LE BATELEUR – Mutasd, mit tudsz!

Kezdődik az utazás

LA PAPESSE – Bízz a saját bölcsességedben!

L’IMPÉRATRICE – Gondozd a magvakat!

L’EMPEREUR – Bőség adatik neked

Megérkezem Párizsba

LE PAPE – Szállj szembe a hatalommal!

MÁSODIK RÉSZ: LES COUPES – Érzelmek tengerén

VI. esztendő, Hőség havának 26. napja (1798. augusztus 13.) – Írország nyugati partjaitól nem messze, a Concorde fedélzetén

Tarot-jósnő lettem Párizsban

Hathor két arca

L’AMOUREUX – Hallgass a szívedre!

Versailles-ba látogatok

LE CHARIOT – Cselekedj hamar!

A Bastille eleste

LA JUSTICE – Keresd az egyensúlyt!

Én vagyok az ír szibilla

A nők Versailles-ba vonulnak

L’HERMITE – Visszavonulás

Megtöröm a csendet

Nut csillaga

A király árulása

HARMADIK RÉSZ: LES BÂTONS – Szítani a tüzet

VI. esztendő, Gyümölcs havának 5. napja (1798. augusztus 22.) – Killala, Mayo megye, Írország

A monarchia bukása

LA ROUE DE FORTUNE – Minden megváltozik

A Tuileriák lerohanása

LA FORCE – Mutasd meg, mekkora erő lakozik benned!

Hazafias kém vagyok

LE PENDU – Elengedés

Forradalmár nők között vagyok

LA MORT – Újrakezdés

Tanúja vagyok a szeptemberi mészárlásnak

TEMPÉRANCE – Találd meg a békét!

Neith vadászata

Megszületik a Francia Köztársaság

NEGYEDIK RÉSZ: LES ÉPÉES – Élesíteni a pengét

VI. esztendő, Gyümölcs havának 15. napja (1798. szeptember 1.) – Írország délnyugati partjainál

Kivégezték a királyt

Marat temetése

Charlotte Corday tárgyalása

LE DIABLE – Nézz szembe a sötét oldaladdal!

Összeesküvés részesévé válok

LE MAISON DIEU – Szétesés

Újabb tervet szőnek

REYNE DE COUPE – Tárd fel szíved titkát!

Megint Versailles-ba látogatok

L’ÉTOILE – Keress egy jelet!

Nephtüsz sötét oldala

ÖTÖDIK RÉSZ: LE CHAOS – Zuhanás a szakadékba

VI. esztendő, Gyümölcs havának 16. napja (1798. szeptember 2.) – Írország, Kerry megye

LA LUNE – Nézz az árnyékba!

Részt veszek a Legfőbb Lény ünnepén

Megkíséreljük a szöktetést

LE SOLEIL – Lépj ki a fényre!

Hazatérek

Megérkezem a Roughty-házba

HATODIK RÉSZ: LES ASTRES – Nappal és éjszaka

LE JUGEMENT – Mondd el az igazságot!

A kör bezárul

LE MONDE – Lezárás

Ízisz felsőbbrendűsége

A szerző jegyzete

Tarot-útmutató

Köszönetnyilvánítás

Újdonságaink, eseményeink, valamint kedvezményes ajánlataink megtalálhatók megújult webáruházunkban, a booklove.hu-n!

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Nemes Krisztián

A szöveget gondozta Balázs Piroska

Műszaki szerkesztő Kállai Dávid

A borítót tervezte Féder Márta

Tördelte Izing Imre

ISBN 978 963 620 662 8

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

IM Fell DW Pica – SIL Open Font License

IM Fell DW Pica SC – SIL Open Font License

Marck Script – SIL Open Font License

Noto Sans Symbols 2 – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License