ROBIN COOK

BELLEVUE

Fordította: Babits Péter

ROBIN COOK

BELLEVUE

Geopen Könyvkiadó

2026

A mű eredeti címe: Bellevue

Copyright © 2024 by Robin Cook

Penguin Random House

{{watermark}}
Hungarian translation © Babits Péter, 2026

Csodálatos fiamnak,

Cameronnak.

„Repülj a Holdra, de célozz a csillagokra!”

Prológus

1949. november 15., kedd

Dr. Clarence Fuller negyvennégy éves pszichiáter pontosan nyolckor kilépett Gramercy Park-i házából és a rá várakozó vadonatúj Checker taxi felé indult. Hétköznapi rituáléjához igazodva egy helyi személyfuvarozási vállalat minden reggel így juttatta el munkahelyére, a Bellevue Pszichiátriai Klinikára. Noha csak két és fél tömbnyi utat kellett megtennie keletnek, majd tízsaroknyit északnak, gyaloglás helyett szívesebben taxizott, különösen ebben a határozottan barátságtalan novemberi időben. Lelkes automobil-rajongóként és egy 1947-es Cadillac Series 62-es kabrió büszke tulajdonosaként rögtön ráismert a legfrissebb, 1949-es Checker A2-es modellre. Miután kitárta a hátsó ajtót és beült a tágas utastérbe, köszöntötte a sofőrt és elismerő megjegyzést tett a járműre.

– Hát igen. – A taxis sebességbe tette az autót és besorolt a forgalomba, hogy a 20. utcán kelet felé vegye az irányt. – Csak tegnap kaptam ezt a szépséget, de mondhatom, olyan, mint egy álom.

Miközben elnézte a padlóba mélyesztett két pótülést, Clarence méltatta a kocsi tágasságát és tisztaságát, amit a sofőr maga is készséggel elismert, aztán kényelmesen hátradőlt és jólesően ellazult. Noha nem tartotta magát különösebben babonásnak, óhatatlanul is arra gondolt, hogy a csillogóan új taxi kedvező előjel a nap egészére nézve. Bár a puszta tényt is pályafutása megkoronázásának tekintette, hogy a híres Bellevue Kórház munkatársa lehet, azok közé tartozott, akik a pszichiátriai osztályt csaknem harminc éve a saját hűbérbirtokának tekintő dr. Menas S. Gregory örökébe kívántak lépni, ráadásul negyedik generációs orvosként jókora előnnyel indult a szakmai vetélkedésben. Apja, dr. Benjamin Fuller, nagyapja, dr. Otto Fuller, valamint dédapja, dr. Homer Fuller egyaránt tekintélyes sebésznek számított a több mint két évszázados múltra visszatekintő Bellevue-ben, ezért rövid ideig Clarence is fontolóra vette, hogy elődjei nyomdokába lépve ezt a hivatást választja, végül mégis az emberi agy titkainak feltárására tette fel az életét. A pszichiátria területén elért fejlődés oly izgalmas kihívássá emelte ezt a pályát, aminek ő sem tudott ellenállni.

Most pedig a Bellevue Kórház pszichiátriai osztályának vezető főorvosa kívánt lenni, mely törekvését leginkább az a dr. Lauretta Bender gáncsolhatta el, aki szinte a semmiből építette fel a gyermekpszichiátriai osztályt, és az elektrokonvulzív terápia forradalmian új – akár négyéves gyermekeken történő – alkalmazásával öregbítette hírnevét.

Clarence-t eleinte elkeserítette, hogy nem tud versenyre kelni dr. Benderrel, ám ekkor tudomására jutott egy új, még ígéretesebb módszer. Az eljárást lobotómiának nevezték, és egy dr. António Moniz nevű portugál idegsebész – már akkor az orvosi Nobel-díj várományosa – dolgozta ki. Hozzá és az amerikai dr. Walter Freemanhez hasonlóan – aki jelentősen megkönnyítette a lobotómia elvégzését, ami immár műtéti altatást sem követelt – Clarence hatékony megoldásnak látta a lobotómiát, enyhítendő az elmegyógyintézetek, így a Bellevue krónikus helyhiányán. A gyors, alig húsz-harminc perces betegágyi beavatkozás sikerrel változtatta át ha nem is az összes, de a legtöbb bentlakó pácienst artikulátlanul üvöltő és kényszerzubbonyos őrültből engedelmes, szelíd és gyermeki lélekké, akit haza lehetett bocsátani ahelyett, hogy vadállat gyanánt ketrecben tartanák.

A lobotómia ígéretében bízva Clarence meghonosította az eljárást a Bellevue-ben, és kiterjesztette alkalmazását a legkülönfélébb páciensekre. Az esetszám növekedésével együtt erősödött meggyőződése is, hogy a módszer példátlan mértékben fellendíti szakmai presztízsét – kivált a mai nap után. Úgy tervezte, pontosan kilenc órakor transzorbitális lobotómiát hajt végre egy Charlene Wagner nevű nyolcéves lányon, kinek prominens szülei végül feladták a küzdelmet, hiszen hosszú éveken át hiába bajlódtak gyermekük állandósult súlyos viselkedészavaraival.

Jóllehet dr. Bender Charlene esetében is mérlegelte az elektrokonvulzív terápia alkalmazását, hosszú várólistája lehetőséget kínált Clarence-nek, hogy közbelépjen, és beszéljen közvetlenül a szülőkkel. Nyomban felismerte a lehetőséget a botrányos viselkedését leszámítva makkegészséges és fotogén kislányban, aki nagyot lendíthet szakmai karrierjén. Ennek megfelelően a beavatkozásra meghívta a teljes sajtót, riasztotta az orvos- és sebészrezidensek főnökét, részvételre bátorította a fiatal szakembereket, továbbá felhívta a nővérképző vezetőjét, aki elsőéves tanulók egész hadát ígérte. Clarence úgy vélte, Charlene lobotómiája és az azt övező felhajtás felé billenti majd a mérleg nyelvét, mikor a Bellevue Pszichiátriai Klinika új főigazgatójának személyéről döntenek.

Mivel a legtöbbször ő vitte munkába, a taxisofőr pontosan tudta, hol tegye ki: közvetlen az Első sugárút és a 30. utca sarkán, a hatalmas kovácsoltvas kerítés előtt. Clarence megköszönte a fuvart, kiszállt, s ahogy mindig, ha az időjárás engedte, megállt, hogy feltekintsen a Bellevue Pszichiátriai Klinika lenyűgöző, nyolcszintes tömbjére – véleménye szerint a világ legimpozánsabb és talán leghíresebb pszichiátriai intézményére.

Noha az építkezés még a „dübörgő” húszas években kezdődött, az épülettömb csak tizenhat évvel korábban, 1933-ban, a gazdasági világválság tetőzése idején készült el, bár a súlyos nehézségek ellenére is drága vörös téglából és szürke gránitból, itáliai reneszánsz palotákat megszégyenítő pompával és kirívóan sok épületdísszel – beleértve az oszlopos előcsarnokokat és terrakottával bélelt beugrásokat, háromszögletű oromfalakat, urnákat és cikornyás párkányokat. A klinika e szertelenség ellenére is remekül illett a Bellevue Kórház századfordulón átadott központi épületéhez, amelyet a nagynevű Mckim, Mead & White iroda tervezett hasonlóképp vörös téglából és szürke gránitból, noha számottevően kevesebb díszítménnyel.

Jelen helyzetéből Clarence nem láthatta saját irodája ablakát, ami a komplexum tízemeletes központi tömbjéből tekintett délre, a Bellevue Kórház többi épületére. Miután illő módon tisztelgett a kórház nagysága előtt, Clarence kinyitotta a kovácsoltvas kaput és sietve az Első sugárúti bejárat felé vette az irányt. Legtöbben a grandiózusabb 30. utcai kaput vagy a praktikusabb 29. utcai bejáratot használták, amelyek egyaránt a Bellevue Kórház komplexuma felől nyíltak, elvégre mindkettő ugyanahhoz a recepcióhoz vezetett, Clarence azonban jobban kedvelte a kevésbé felkapott Első sugárúti kaput, amit szintén hódolata jeléül használt, mintha ezzel az épület hiúságát legyezgetné. A gondolat mosolygásra késztette.

Izgatott állapotában nem vesztegette az időt arra, hogy kivárja a felvonót, inkább a díszes Leonardo da Vinci-stílusú központi lépcsőházat választotta a harmadik emelet elérésére. Miután futtában köszönt titkárnőjének, Grace Carternek – aki kezébe nyomta az aznapi előjegyzést és tudatta vele, hogy minden készen áll Charlene betegágyi beavatkozására –, bevette magát irodája belső szentélyébe és lecserélte öltönyzakóját a hosszú fehér orvosi köpenyre, amiben reményei szerint jobban mutat és felkeltheti a sajtó figyelmét. Noha a személyzet legtöbb tagja sosem viselt fehér köpenyt, ő gyakorta megtette, mert véleménye szerint ettől még hozzáértőbbnek tűnt – összhangban régóta dédelgetett szakmai ambícióival.

Íróasztala középső fiókjából óvatosan kiemelt egy díszes faládikát, és felnyitotta a fedelét. A szövettel bélelt dobozban tartotta két műszerből álló, rendelésre készült, jégvágóra emlékeztető orbitoklasztját, amit a két szemnél végzendő lobotómiai beavatkozásban használ majd. A műszer terveit maga készítette el dr. Walter Freeman útmutatásai alapján, aki az általa kizárólagosan használt transzorbitális lobotómiai technikát kifejlesztette. Az egyik rozsdamentes, huszonöt centis acéleszköz éles hegyben végződő fémszárával meglepően hasonlított a hagyományos jégvágóhoz, és alkalmas volt arra, hogy átüsse az emberi szemgödör vékony csontboltozatát. Szintén a dobozban, saját mélyedésében feküdt a hozzá tartozó rozsdamentes acél orvosi kalapács.

Miután megvizsgálta a sebészeti eszközöket, Clarence elégedetten felállt, és fehér köpenye zsebébe süllyesztette a kis dobozt. Még vetett egy gyors pillantást az öltözőszekrénye ajtaján lévő tükörre, megigazította a hajzatát, mielőtt elhagyta az irodát. A lépcsőkön sietett fel az ötödik emeletre, ahol Charlene Wagnert már áttolták a hisztériás gyermekek zárt osztályáról egy különálló és otthonosan berendezett kis kórterembe. Ahogy a festett bordákkal tagolt, boltíves mennyezet alatt végigsietett a kéttónusú, sárga-cserbarna folyosón, izgatottsága a tetőfokára hágott.

A szobába lépve nem is lehetett volna elégedettebb. Csak úgy hemzsegtek itt a keményített fehér kartonruhát viselő nővértanoncok, segédorvosok és rezidensek, ám ami még fontosabb: a tudósítók, némelyikük ormótlanul nagy kamerákkal. Néhány vaku máris elvillant, ahogy Clarence kipirultan integetett az újságíróknak.

Várakozásainak megfelelően Charlene Wagner angyali kislánynak tűnt a kis fehér ruhácskájában. Utasításainak megfelelően még reggel elbódították Luminállal, így most békésen aludt, párnáján szétterültek a gyönyörű vonásait keretező göndör szőke hajfürtök. Korához képest magasnak tűnt, mintha már átlépett volna a serdülőkorba. Három megtermett pszichiátriai ápoló állt az ágya végében, amit gondosan elhúztak a faltól. Mögöttük két ablak kínált kissé korlátolt panorámát az East Riverre.

Miután átvette eszközeit a nővértől, aki gondoskodott sterilizálásukról, Clarence megköszörülte a torkát, röviden ismertette a páciens kórtörténetét, majd kifejtette, miért lesz hasznos az eljárás minden érintettnek, de leginkább a zavart leánynak. A lehető legrövidebbre akarta fogni a műtétet, ezzel is hangsúlyozva, mekkora segítség lehet a lobotómia alkalmazása az ország elmegyógyintézeti férőhelyeinek felszabadításában. A kiselőadás végén hagyott némi időt a kérdésekre, de senki sem emelte fel a kezét.

Ekkor minden további nélkül átvette a lidokainnal töltött fecskendőt az egyik ápolónőtől. Noha a transzorbitális lobotómia egyes művelői elektrokonvulziót használtak a páciens elaltatására, Clarence ezt nem tartotta szükségesnek. Bőven elegendő lehetett a helyi érzéstelenítés is, tekintve, hogy az emberi agyban nincsenek érzőidegek. Miután biccentett az ápolók felé, egyikük megragadta Charlene fejét, míg a másik kettő lefogta a karját és a felsőtestét. Míg Clarence előrehajolt és felnyitotta a jobb felső szemhéjat, egy termetes ápoló megmarkolta a kislány bokáját is.

Charlene felsikoltott, szidalmakat vágott a fejükhöz és rúgkapált, de semmire sem ment ezzel. Clarence gyakorlott mozdulatokkal átszúrta mindkét felső szemhéjat, majd a tűt a szemgödör boltozatába vezette, hogy ezáltal érzéstelenítse a műtéti területet. A művelet szó szerint egy pillanatig tartott. Ekkor elégedetten visszaadta a fecskendőt, kivárt néhány másodpercet, hogy a lidokain kifejthesse hatását, aztán kézbe vette az egyik orbitoklasztot.

Míg a pszichiátriai szakápoló küszködve, de mozdulatlanul tartotta a sikoltozó gyermek fejét, Clarence felemelte a jobb szemhéjat, és a hegyes jégvágószerű eszközt negyvenöt fokos szögben tartva átszúrta a kötőhártyát, amíg csak bele nem ütközött a szemgödör csontos boltozatába. Ekkor átvette a nővértől a kis orvosi kalapácsot, hogy néhány határozott csapással átüsse a csontot, és ezáltal a kislány agyába juttassa az orbiklasztot.

A levegőért kapkodó Charlene elnémult, amint Clarence elérte az ötcentis mélységet. Ebben a helyzetben mindössze annyit kellett tennie, hogy előbb mediális, majd laterális irányban néhány hüvelyknyit elmozdította az eszközt, miáltal annak lapított hegye átvágta az agyszöveteket, megszakítva a homloklebeny felé irányuló idegi kapcsolatokat.

Felvillant néhány vaku, de senki sem szólalt meg. Clarence nem törődött a megfigyelőkkel, csak hét centiméteres mélységbe hatolt az orbitoklaszttal, ahol megismételte az oldalirányú mozdulatsort, mielőtt kihúzta az eszközt.

– A jobb szemüreggel megvagyunk – jelentette be, miközben átadta a nővérnek az első műtéti eszközt és elvette a másodikat. – Már csak meg kell ismételnünk az eljárást a bal szemüreg esetében is. Önök számára is nyilvánvaló tehát, hogy az eljárás egyszerű és gyors, ugyanakkor figyelemreméltóan hatékony. Van kérdés, mielőtt folytatnánk?

Körülnézett a helyiségben lévőkön. Senki sem szólt. Különösen a leendő nővérek várták izgatottan a folytatást. Miután visszafordult a figyelmével Charlene-hez, Clarence újra nekilátott a procedúrának, hogy kis kalapácsa többszöri ütésével áthatoljon a bal szemgolyó csontos üregén. Öt centiméteres mélységben újra elvégezte az oldalirányú mozgatást, majd hét centiméterre hatolva épp amikor ismét rátért volna a laterális mozgatásra, bekövetkezett a katasztrófa. Döbbenetére hirtelen lüktető véráram buzogott fel az orbitoklaszt mellett, hogy miniatűr gejzírként skarlátvörösre fesse másként makulátlanul fehér köpenyét.

A váratlan esemény felett megütközve Clarence hátratántorodott, míg a továbbra is szerteszét fröcskölő vér a bámészokat is arra késztette, hogy kikerüljenek az útjából. Rögvest tudta, mi történt. A véráram erősségéből ítélve a hegyes sebészi eszköz felsérthette az elülső cerebrális artériát, a homloklebeny fő vérellátó forrását.

Clarence-t megbénította a páni rémület. Egyszerűen nem tudott mit tenni azonfelül, hogy a földbe gyökerezett lábbal a vétkes eszközre meredt, ami továbbra is kiállt Charlene bal szeméből. Ahogy a véráram gyengülni kezdett, egy pillanatra felötlött benne, hogy talán meg kellene próbálkozni egy életmentő beavatkozással a kórház központi épületében, de rögtön el is vetette az ötletet. Ilyen mértékű agyvérzésnél felesleges minden erőfeszítés. Zavart értetlensége közepette csak egy dolog tűnt teljességgel biztosnak: a lármás, botrányos magatartású és fékezhetetlen lány nem hazudtolta meg önmagát. Ahelyett, hogy segítette volna a karrierjét, sikeresen szabotálta erőfeszítéseit és tönkretette minden esélyét, hogy a lobotómiai beavatkozás a Bellevue pszichiátriai főorvosának posztjáig repítse őt.

1. fejezet

Július 1., hétfő, 6:15

Amikor a telefon kitartó riasztásával felverte, Michael Fuller pánikhoz közeli állapotban pattant ki az ágyról, hogy elhallgattassa. Felkavaró rémálomból riadt fel, amelyben sárgára-barnára mázolt, végtelennek tűnő folyosókon kergették valamiért valakik. Csak azt tudta, hogy a rémülettől még most is zakatol a szíve.

Kézfejével megtörölte csatakos homlokát, és nagy levegőt vett, hogy lenyugodjon. Még sosem élt át ennyire ijesztő és különös lidércnyomást. Gyerekkorától gyötörték a rémálmok, de olyan még nem volt, mint amilyenből az imént tért magához. Bár az éjjel kicsit nehezen aludt el – köszönhetően a másnappal kapcsolatos vegyes érzéseinek –, nem hitte volna, hogy a munkába állással kapcsolatos félelmei egy ilyen álomban manifesztálódnak.

Még akkor sem, ha július első napja új fejezetet nyitott a huszonhárom éves Michael Fuller életében. Aznap kezdte sebészrezidensi munkáját a köznyelvben csak NYU-nak nevezett Langone Gyógyászati Központban, azon belül is a patinás Bellevue Kórházban, ami izgatott várakozással töltötte el, bár ebbe némi szorongás is vegyült. Ha hinni lehet az álmoknak, talán az indokoltnál több is. Mikor orvostanhallgatóként ügyelt a kórházban, mindig akadt egy rezidens, akire vészhelyzetben számíthatott, most azonban egy csapásra ő lett ez a rezidens, és ettől úgy érezte, mintha kihúzták volna alóla a védőhálót. Mostantól neki kell majd megoldania az éjszakai műszak során adódó különféle vészhelyzeteket, amit érthető módon riasztó kilátásnak talált. Tartott tőle, hogy még nem áll készen erre – mert hogy az egyetem nem készítette fel kellőképpen.

Mindazonáltal, túl a szorongáson, határozottan szerencsésnek érezte magát. Az NYU hét elsőéves sebészrezidense közül ő lett az, aki egy másik elsőéves, Andrea Intiso társaságában a Bellevue-be került. Azt külön is kedvező fordulatnak találta, hogy Andreával együtt választották ki, miután mindketten a Columbia patinás orvosi és sebészi egyeteméről kerültek ki. Itt – szintén a szerencse kegyéből – már orvostanhallgatóként is együtt teljesítették a klinikai patológiai, orvosdiagnosztikai és belgyógyászati gyakorlatot, ennek köszönhetően jól ismerte Andreát, és kedvelte is mint szívélyes, megbízható és eszes kolleginát.

A többi öt elsőéves sebészrezidens – három férfi és két nő – az NYU komplexum más kórházaiban teljesítette első két hónapos rotációját. Idővel Michael – aki felnőttként is ragaszkodott gyerekkori becenevéhez, a Mitthez – szintén megfordult ezekben a kórházakban, mihelyt az első bellevue-i rotáció véget ért, mégis úgy tekintett átmeneti megbízatására, mint egy lottófőnyereményre, mivel a Bellevue Kórház lebegett a szeme előtt, amikor jelentkezett az NYU sebészrezidensi képzésére.

Egyrészt természetesen az intézmény kivételes történelmi múltja miatt. A Bellevue három évszázada szolgálta az orvostudomány fejlődését, és 1883-ban itt indították el az első sebészrezidensi programot is, ami később világszerte követendő mintául szolgált a sebészképzésben.

Másfelől személyes okok miatt döntött így.

Apai ágon a család impozáns szakmai múlttal és kvalitásokkal büszkélkedett. Egyenes ági őse, Samuel Fuller a Mayflower fedélzetén érkezett Amerikába és a Plymouth Kolónia orvosaként szolgált, de Mitt ennél is fontosabbnak találta, hogy közvetlen felmenői közé sorolt négy nagynevű bellevue-i orvost is: három sebészt – akik közül az utolsó a Bellevue sebészrezidensi programjában is részt vett – és egy pszichiátert. A maga korában mind területe vezető szaktekintélyének számított, különösképpen legközelebbi rokona és apai dédapja, dr. Clarence Fuller. Mitt gondot fordított rá, hogy elolvassa Clarence valamennyi elérhető kutatási anyagát, amivel új távlatokat nyitott a pszichoterápia terén és még a forradalmi áttörésnek számító viselkedésterápiát is megjósolta.

Akkora hatást gyakorolt rá mindaz, amit Clarence illusztris bellevue-i pályafutásáról olvasott, hogy kis híján ő is a klinikai pszichiátriára szakosodott, ám apja, Benjamin – a sikeres bostoni pénzügyi befektető, aki bezzeg a saját apja biztatása ellenére végül mégsem az orvosi egyetemet választotta – ragaszkodott hozzá, hogy nagybecsű sebész elődjei nyomdokaiba lépjen, különös tekintettel azonos nevű felmenőjére, dr. Benjamin Fullerre.

Mitt készséggel – és illő hálával – elismerte, hogy apja nagylelkű anyagi támogatása kiemelt szerepet játszott, amikor beadta jelentkezését az orvosi egyetemre, majd az NYU Grossman Orvosi Egyetem sebészkarára. E pénzügyi ösztönzők közé tartozott a profi belsőépítészek által berendezett lakás is a Keleti 30. utca 326. alatt, amit egy átlagos sebészrezidens aligha engedhetett volna meg magának. Vagy a közeli parkolóházban álló drága Mercedes AMG.

Miután bevette magát frissen felújított, elegáns fürdőszobájába, Mitt nekilátott a borotválkozásnak. Már az első héten kiderült, amikor az NYU rezidensképzésének megkezdése előtt elfoglalta a lakást, hogy a nagyítóüveggel ellátott kozmetikai tükör használatához előre kell hajolnia. Pechjére a hasznos eszközt sajnos jóval alacsonyabbra szerelték fel, mint ami Mitt százkilencvenes magasságának megfelelt volna.

Köszönhetően koncentrációs képességének és tekintélyes termetének, amivel már fiatal korában kiemelkedett társai közül, hatodikban próbálták beszervezni a kosárcsapatba, de éppoly következetesen ellenállt, mint később a középiskolában és az egyetemen. Sosem értékelte a sporttevékenység véleménye szerint „korlátolt” hasznosságát, annál szívesebben merült el az iskolán kívüli tanulmányokban és pallérozta teste helyett az elméjét. Így került közel a vitakörökhöz, a sakkhoz és a zenéhez, különösen a zongorához. Amióta csak az eszét tudta – talán kétéves korától –, inkább az agytekervényeit edzette, mint az izmait.

Mialatt az eldobható borotvával gyorsan körbejárta szögletes és sápadt arcának kontúrjait, nagyon is tudatában volt az idő múlásának, hiszen pontosan fél nyolckor meg kell jelennie a Bellevue Kórház tizenötödik emeleti sebészi tárgyalójában. Szerencséjére maga a kórház alig öt perc sétára esik. A gyors arcmosás és törölközés után megszemlélte tükörképét, miközben tovább szorongott amiatt, hogyan teljesít majd zöldfülű rezidensként. Főként, ha majd egyedül kell szembenéznie egy nem várt orvosi vészhelyzettel.

Noha a középiskola és az egyetem iránt sem mutatott kiemelkedő érdeklődést, magabiztos tárgyi tudásának köszönhetően csupa jó jegyet szerzett. Tudásszomja révén gyorsabban haladt osztálytársainál: már tizenhat évesen leérettségizett és tizenkilenc évesen letudta az alapképzést, huszonhárom esztendős végzett orvostanhallgatóként pedig messze ő számított a legfiatalabbnak az NYU sebészrezidensei közül. Példás eredményei talán csak a szüleit nem lepték meg, akik már kiskorában felismerték kivételes adottságait.

Ezek a képességek ugyanakkor messze túlmutattak a magas IQ-n. Mitt maga sem tudta, mikor ébredt rá először, de rendelkezett egyfajta különleges képességgel, amit jobb híján „hatodik érzéknek” titulált. Nem állt szüntelenül a rendelkezésére – sőt azt sem tudta, mivel éleszthetné fel –, de mikor jelentkezett a főiskolára, az orvosi egyetemre vagy akár a sebészrezidens-képzésre, előre tudta, hogy fel fogják venni. Olyannyira nem kételkedett ebben, hogy sorstársaival ellentétben egyetlen pillanatig sem izgult emiatt, pedig mind a négy alkalommal csak egyetlen iskolát vagy programot jelölt meg, nem tucatnyit, ahogy ilyenkor szokás.

E furcsa megérzéseken túl olykor mintha bepillantást nyert volna mások fejébe. Ezt sem tekinthette állandó és megbízható készségnek, ahogy azt sem tudta, mivel segíthetné elő megnyilvánulását – túl azon, hogy a gondolatolvasás koncentrált mentális erőfeszítést és tiszta elmét követel. Különös módon, mikor előre látta a jövőt vagy olvasott mások gondolataiban, szinte minden alkalommal bizonyos fokú tapintóérzetet tapasztalt a karja vagy combja belső felén, a tarkóján vagy a mellkasán. Kedvelte az érzést, amit neurológiai tanulmányai alapján paresztéziának nevezett el, így utalva a végtagok elégtelen vérkeringése nyomán keletkező bizsergető érzésre, zsibbadásra.

Ellentétben a jövőre vonatkozó megérzésekkel, melyekre semmilyen magyarázatot nem talált, gondolatolvasó képességét akut és ösztönös érzékenységének tudta be, amellyel ráhangolódott mások öntudatlanul – testtartásuk, gesztusaik vagy éppen szóhasználatuk útján – kommunikált üzeneteire. S bár nemegyszer felötlött benne, hogy valami ritka szellemi képesség birtokosa, rendre elvetette ezt a tudománytalan magyarázatot. A főiskolán a matematikát, fizikát és kémiát választotta főtárgynak, ami nem sok teret hagyott a természetfelettibe vetett hitnek – bár, ha arra érzett volna hajlandóságot, a természettudomány bármely más területén is kipróbálhatta volna magát.

Ezért sem számolt be különleges képességeiről senkinek, beleértve a szüleit is, akikkel egykeként mindig is szoros kapcsolatot ápolt – habár sokszor előnyt kovácsolt abból, hogy tudta, mi jár a fejükben. Kortársai körében ez nem mindig könnyítette meg a dolgát. Tizenévesen különösen az lombozta le, amit a lányok gondoltak róla: el kellett fogadnia, hogy könyvmolyként nem a menő srácok, inkább „kockák” közé sorolják. Különleges adottságai ugyanakkor nagyban megkönnyítették iskolai munkáját. Vizsga előtt csak annyit kellett tennie, hogy szót váltott a tanáraival, és máris tudhatta, milyen kérdések várhatók. Ezzel elejét vette minden kellemetlen meglepetésnek. Nem csoda, ha kiskorától csupa jó jegyet szerzett.

Miután megzabolázta rövid szőkésbarna haját, visszatért a hálóba felöltözni. Pillantása épp az órára vetült, mikor megriasztotta a telefoncsörgés. Kíváncsisággal és némi értetlenséggel töltötte el, ki keresheti ilyenkor, hétfőn kora reggel. A válasz annyira magától értetődött, hogy minden különleges képesség nélkül tudhatta volna. Apja jelentkezett. Fogadta a hívását és füléhez szorította a telefont.

– Miért vagy ébren ezen a korai órán? Istenem, csak nem vagy beteg? – Mitt tudta, hogy apja igazi éjszakai bagoly, aki szokás szerint jóval éjfél után is otthoni irodájában bújja a kora reggeli európai pénzügyi beszámolókat, hogy felkészülten vághasson bele aznapi munkájába.

– Haha – hallatszott kamunevetése. – Ki nem hagynám a nagy napod. Ha tudni akarod, kicsit irigyellek, de közben persze nem is lehetnék büszkébb. Remélem, jól mulatsz.

– Dettó – kiáltott a háttérből anyja, Clara.

– A „jól mulatsz” nem a legalkalmasabb kifejezés – vallotta be Mitt. – Kicsit ideges vagyok, ha őszinte akarok lenni. – Gondolatban félresöpörte a rémálom utolsó emlékfoszlányát is. – Nyomaszt a felelősség. Orvostanhallgatóból rezidensnek lenni óriási előrelépés. Kicsit olyan, mintha a nap végén nem lenne szürkület, csak minden átmenet nélkül besötétedne. – Miután vetett még egy pillantást az órára, kihangosította és az éjjeliszekrényre tette a telefont, hogy folytathassa az öltözködést.

– Helyt fogsz állni, ahogy mindig – jelentette ki Benjamin teljes meggyőződéssel. – A legjobbak közt végezted el az orvosit. Nálad senki nem lehet felkészültebb.

– Azt majd meglátjuk. – Mitt nem kívánt belemenni egy meddő vitába az orvosi képzés vélt vagy valós hiányosságairól, melyek sokszor nem hagyták nyugodni. – Mindenesetre kösz, hogy hívtatok. Amint tudok, beszámolok az első napomról, de ez legkorábban holnap lesz. Az az érzésem, hogy ma éjjel ügyeletes leszek, bár nem vagyok benne biztos. Andreával még nem kaptuk meg a beosztásunkat, de mivel csak ketten vagyunk, ötvenszázalékos esélyem biztos van rá. – Igazából pontosan tudta, hogy aznap éjjel ügyeletben lesz, de azt a beszélgetést még annyira se akarta lefolytatni. Ami Andreát illette, szülei találkozhattak vele a diplomaosztón, és egy korábbi telefonhívásból arról is értesültek, hogy együtt kezdik a Bellevue-ben a rezidensképzést.

– Illusztris ősünk, dr. Benjamin Fuller dagadna a büszkeségtől, hogy a nyomdokaiba lépsz.

– Remélem is. – Mitt sokszor gondolt rá; épp előző este is. Leghíresebb sebész őse, Benjamin Fuller az 1860-as években, közvetlenül a polgárháború előtt született, és kivételes hírnévre tett szert a Bellevue Kórházban, ahol előbb szigorló orvosnövendékként, majd bentlakó segédorvosként, végül pedig szerződtetett orvosként szolgált. Együtt dolgozott a nemzetközi hírű sebésszel, William Halsteddel, valamint a modern patológia atyjával, William Welchcsel, mielőtt mindketten az akkortájt alapított új Johns Hopkins orvosi egyetemre tették át székhelyüket. Mitt okkal rettegett hát attól, hogy egy ilyen legenda nyomdokaiba lépjen, aki szinte elérhetetlenül magasra tette a lécet. Felér hozzá valaha is? Nem tudhatta, de hamarosan kiderül. Kicsit úgy érezte magát, mint akit minimális úszótudással vetnek be a Mariana-árokba.

– Meggyőződésem, hogy még a névrokonomnál is híresebb leszel – biztosította Benjamin, mintha csak kihallaná hangjából a bizonytalanságot. – Érzem a csontjaimban.

– Akár szupersztár leszek, akár nem, most már mennem kell. – Mitt újabb pillantást vetett az órára. – Fél nyolcra a kórházban kell lennem.

– Persze, menj csak, de hívj, amint módod lesz rá. Addig is, sok szerencsét!

– Igen, egy kalappal! – kiáltott fel Clara a háttérben.

Mitt kinyomta a telefont, kapkodva csomót kötött a nyakkendőjére és lesimította ingnyakát. Magára öltötte a rövid fehér köpenyt és a fehér nadrágot, ezeket az NYU Grossmanben tartott rövid eligazításon kapta, majd nyakába tette kórházi azonosítóját, aztán belenézett a tükörbe. Talpig fehérben legalább igazi sebészrezidensnek tűnt – még ha igazán nem is érezte magát annak.

2. fejezet

Július 1., hétfő, 7:03

Noha alig múlt hét óra, a kelő nap máris kellemesen átmelegítette Mitt arcát, ahogy sietős léptekkel keletnek, az Első sugárút felé tartott a 30. utcán. Biztos lehetett benne, hogy újabb perzselő kánikulai nap köszönt New York Cityre. Nem mintha aggódnia kellett volna a tikkasztó délutáni hőség miatt – gyanította, hogy amint beteszi lábát a Bellevue Kórház tömbjébe, másnap reggelig ki sem lép onnét. Előző esti megérzése, amit a mellkasában szétáradó zsibbadás is megerősített, egyértelművé tette számára, hogy ő lesz az – nem pedig Andrea –, aki sebészrezidensi képzésének első éjjelét ügyeletben tölti.

Az Első sugárút máris bedugult a rengeteg autótól és taxitól, fojtottan dübörgő busztól és teherautótól. Miközben utat tört magának a benzingőzben, Mitt izgatottságát és szorongását is egyre fojtogatóbbnak érezte. Az izgatottság szerencsére messze túlhaladta a szorongást, mert a szüleivel folytatott rövid társalgás számottevően enyhítette az utóbbit.

Az Első sugárút sarkánál kényszerűségből megtorpant, amíg a jelzőlámpa átváltott. Ha elnézett észak felé, már láthatta az NY Langone komplexumát, amely három teljes tömböt sajátított ki. Dél felől a Bellevue Kórház egy része tűnt fel a huszonöt szintes nagy toronyházzal, mögötte a veteránkórházzal. Mivel az egészségügyi épületegyüttes az egész itteni városképet meghatározta, a sugárutat joggal nevezték kórházsornak.

Közvetlenül maga előtt, a 30. utca északi oldalán láthatta a Törvényszéki Orvosszakértői Intézetet, ahogy New York City halottasházát hivalkodó módon nevezték. Nem sokat tudott a törvényszéki patológiáról – csak az orvosi egyetem második évében hallott egy előadást a témakörben –, de annyit feltétlenül, hogy értékelje a világ legnagyobb ilyen jellegű intézményét. Saját szempontjából ennél is fontosabbnak találta, hogy gyökerei – miként a fejlődő orvostudomány sok más vívmányának – a Bellevue Kórházig nyúltak vissza. Semmi kétsége nem lehetett afelől, hogy egy patinás történelmi múlttal büszkélkedő orvosközösséghez készül csatlakozni.

Miután váltott a lámpa, átsietett a kereszteződésen, és amint elérte a keleti oldali járda biztonságát, egy pillanatra megállt, és feltekintett az Első sugárút és a 30. utca délkeleti sarkán álló furcsa építményre. A méretes, tízszintes tömböt impozáns és ódivatú rozsdás kovácsoltvas kerítés övezte, melynek gránitoszlopait betonurnákkal koronázták meg. A tekintélyes és egyedi barikád óhatatlanul is felvetette a kérdést, hogy vajon bent vagy kint kívánta-e tartani az embereket.

Magát a vörös téglás épületet gránitpárkányok és építészeti díszítőelemek garmadája tette egyedivé, egyszersmind a kortárs New York-i városkép idejétmúlt elemévé, ami éles kontrasztot alkotott a jellegzetes acélüveg toronyházakkal. Mégsem ez tűnt legkirívóbb tulajdonságának, hanem szemmel látható elhagyatottsága. Amennyire Mitt tudta, az épület használaton kívül állt, leszámítva egy kis részét az East River közelében, ahol hajléktalanszállót alakítottak ki. A roppant épület túlnyomó része kongott az ürességtől, méghozzá több mint harminc éve. A gránitlappal burkolt első szinten az összes ablakot bedeszkázták, míg az Első sugárútra tekintő két szárny előkertjét teljesen benőtte a gyom és a folyondár. S ahogy New York City sok más épületénél: az első szintet részben itt is felállványozták.

Mitt pontosan tudta, hogy az egykori Bellevue Pszichiátriai Klinikát látja maga előtt, melyet átadása idején, az 1930-as években még Bellevue Pszichopatológiai Klinikának neveztek. Már csak azért is ismerte az épületet, mert itt dolgozott neves elődje, dr. Clarence Fuller, aki szakmai pályafutásának szinte egészét a Bellevue-ben töltötte. Már akkor szembesült az épülettel, amikor részt vett az első munkainterjúján, így maradt ideje utánajárni a történetének. Mikor csaknem száz évvel korábban a hatszáz férőhelyes intézmény megnyitotta kapuit, az egész város erről beszélt, és a hely rövid úton a világ leghíresebb pszichiátriai klinikája lett. A „Bellevue” sok szempontból miatta vált az elmegyógyintézet szinonimájává, nem pedig az átfogó egészségügyi szolgáltatásokat nyújtó klinikai komplexumokévá.

Ahogy dél felé tartott, Mitt besétált az épület által vetett hűs árnyékba, majd újra megtorpant az öles lánccal és súlyos lakattal lezárt kovácsoltvas kapunál. A rozsdás fémelemek közt ráláthatott az épület dekoratív bejáratára, amit saját lánccal és lakattal is bebiztosítottak. Egy pillanatra megigézte a látvány, bár mérhetetlen szomorúnak találta a portált, ha belegondolt, hány szerencsétlent hurcolhattak be ezen a kapun, hogy bebörtönözzék e falak közt, melyek nyilván számtalan megindító és fájdalmas történetet mesélhettek volna.

Ezzel egy időben meglepő és váratlan érzés tört rá, amit más esetben jövőbelátó képességével azonosított. Csupán azt találta különösnek ezúttal, hogy a jelen körülmények ezt nem indokolták. Még csak egy másik ember gondolatait sem érzékelhette, hiszen lényegében egyedül állt az elhagyatott épület előtt. Néhány járókelő talán elhaladt mögötte, de ahhoz, hogy érzékelje mások gondolatait, legalább szemkontaktust kellett volna teremtenie valamelyikükkel, ami ebben az esetben nyilvánvalóan nem történhetett meg.

Egy értetlen vállrándítás kíséretében levette tekintetét a sorsára hagyott épületről, és folytatta útját. Telt az idő; még csak az hiányzott, hogy késsen a legelső napján. Mégsem tudott ellenállni a késztetésnek, hogy a válla felett vessen egy utolsó pillantást a Bellevue Pszichiátriai Klinikára, amely valami rejtélyes okból azóta megúszta a bontást vagy a funkcióváltást, miután utolsó pácienseit is áthelyezték a magasházba. Olvasmányai alapján egy évtizeddel korábban tárgyalások folytak arról, hogy szállodává és konferencia-központtá alakítsák – amit egyedi H alakú alaprajza és több száz különálló, saját ablakkal rendelkező szobája jelentősen megkönnyített volna –, de a tervet végül elvetették. Ki tudja, miért? Dicső történelmi múltja dacára az épület azóta is kongó kísértetházként tengette gyászos mindennapjait.

3. fejezet

Július 1., hétfő, 7:11

Mitt valóságos tömeg tagjaként lépett a Bellevue Kórház I. M. Pei által tervezett előterébe és járóbeteg-ellátó szárnyába. A korai időpont ellenére a hely máris zsúfolásig telt páciensekkel, dolgozókkal és hajléktalanokkal. Amint a kiterjedt és többemeletnyi üvegcsarnokba toppant, Mittet kellemes meglepetés érte. A McKim, Mead & White által tervezett, előző századfordulós Bellevue igazgatási központ teljes vörös téglás, márvány- és gránithomlokzatát beépítették a 2005-ös komplexum belső terébe. Magába a kórházba úgy jutott be, hogy átsétált az eredeti gránit boltív alatt, amely felett ott díszlett New York város domborműves címere is.

Amint áthaladt a régi boltíves árkád alatt, újabb meglepetés érte. Megint hasonlóan váratlan és furcsa zsibbadtság sugárzott szét a karjában, combjában és mellkasában, csak ezúttal még hangsúlyosabban, mint pár perccel korábban, és elég erővel ahhoz, hogy megtorpanásra késztesse. Emiatt a mögötte jövők sem haladhattak tovább, így pillanatok alatt valódi tömegtorlódást okozott.

– Elnézést, elnézést – hajtogatta Mitt azoknak, akiket feltartott a viszonylag szűkös átjáróban. Félreállt, mert ezúttal is teljesen összezavarodott attól, hogy miért lepik meg ilyesfajta érzések, amilyeneket korábban jól felismerhető okok váltottak ki benne. Tétován ácsorogva fürkészte a kórházba igyekvők arcát, mintha bármelyikük is magyarázatot adhatott volna az általa tapasztalt különös érzésekre. Némelyik kórházi dolgozó gyors pillantást vetett rá, ahogy elsietett mellette, de valamennyien bosszúsnak tűntek. Halvány sejtelme sem volt arról, mi okozhatta ezt a váratlan leblokkolást, és az arca híven tükrözhette értetlenségét, amit csak súlyosbított a megmagyarázhatatlanul rátörő rossz előérzet.

Aztán a bénító zsibbadtság, ahogy jött, hirtelen semmivé foszlott. Mitt némi zavarodottsággal és hitetlenkedéssel, de újra beleolvadt a kitartóan hömpölygő tömegbe, hogy egy jókora csapattal együtt bezsúfolódjon a számtalan felvonó egyikébe.

A liftezés sokkal tovább tartott a vártnál, a fülkének ugyanis minden emeleten meg kellett állnia. Ilyenkor mindig kínosan hosszú idő telt el, mire az ajtó méltóztatott becsukódni, ami csak fokozta Mitt nyugtalanságát. Többször is az órájára pillantott, mintha ezzel gyorsíthatná a feljutást.

A liftben egyetlen szó sem hangzott el. Mindenki némán meredt maga elé a padlóra vagy a kezében szorongatott mobiltelefonra. A tizenötödik emeleten végül Mitt-tel együtt sokan mások is kifurakodtak a fülkéből.

Amint kiszállt, Mitt megszólított egy arra siető nővért, hogy megtudakolja, merre találja a sebészeti tárgyalót. A középkorú, kedvesnek tűnő, rasztahajú fekete nővér előzékenyen bólintott.

– Jöjjön csak utánam! Épp arra megyek. – Intett a válla felett, ahogy elhagyta az előteret. – Maga az egyik új sebészrezidens? – Menet közben vetett rá egy gyors pillantást.

– Az vagyok – felelte Mitt. – Ennyire nyilvánvaló?

– Makulátlan az öltözéke – nevette el magát a nővér. – Ez árulja el. Amúgy július elseje van, és minden nővér tudja, hogy ez mit jelent a rotáció szempontjából.

– El tudom képzelni. Ez lehet a legveszélyesebb nap bárki számára, akit történetesen egy egyetemi klinikán kezelnek.

– Ahogy mondja.

– Maga a sebészeten dolgozik?

– Hivatalosan nem, de ma igen – felelte az ápolónő. – Rugalmas a beosztásom. Bírom a változatosságot. Az egyik állandó nővér beteget jelentett, és én ugrok be helyette. – Egy pillanatig habozott, azután egy jeltelen és résnyire nyitott ajtóra mutatott. – A sebészeti tárgyaló. Sok szerencsét az első napjához. Még biztosan találkozunk. – A nővér elsietett az egyik sebészeti rendelő tágas, bár egyelőre kihalt váróterme felé.

– Köszönöm – kiáltott utána Mitt, mielőtt kitárta a sebészeti tárgyaló ajtaját. A nem túlzottan nagy helyiség mesés panorámát kínált az East Riverre, a távolban Brooklynnal. Balra pódiumot látott régi típusú iskolai táblával, jobbra néhány tucat modern széket lehajtható írólappal. Az első sorban már ott ült Andrea Intiso.

– Hát, nem sokon múlt – jegyezte meg humorosnak szánt hangon, mégis nyilvánvaló megkönnyebbüléssel. – Már kezdtem aggódni, hogy magamra maradok. – Beszéd közben felpattant és Mitt felé indult, hogy a maga utánozhatatlan stílusában jobbról-balról puszit kérjen. Mitt szokás szerint belement a játékba és cuppanós csókokat nyomott a levegőbe, ahogy tőle látta. Még most is természetellenesnek érezte a gesztust, mert az efféle intim közelség élesen ellentmondott a neveltetésének. Hébe-hóba talán megölelték egymást a szüleivel – bár inkább az apjával, mint az anyjával –, de a puszilkodástól mindig is tartózkodtak. Andrea ennek ellenére már a legelső naptól ezt erőltette, amíg Mitt végül beadta a derekát és alkalmazkodott. Azóta megtanulta értékelni a gesztust.

– Tényleg épp csak ideértél. – Andrea vetett egy pillantást a mobiljára, ahogy kecsesen behajtogatta a padjába alig százhetven centis testét. – Öt perc nem túl nagy ráhagyás. Én már vagy félórája itt rágom a körmöm.

Andrea sportosan karcsú volt feltűzött sötét hajjal és még sötétebb, mégis tündöklő szemekkel, mintha csak pupillái lennének. Rendkívül sokat adott az öltözékére, főként egy orvostanhallgatóhoz képest. Aznap reggel lángvörös ruhát viselt fehér köpenye alatt, ami különösen Mitt tetőtől talpig fehér öltözékével alkotott éles kontrasztot. Andreát az első generációs olasz-amerikaiak könnyed kedélyessége és olajbarna bőr jellemezte. Mindkét szülője Amerikában járt egyetemre, itt házasodott össze és lett maga is egyetemi tanár. A lány a városban nőtt fel, és szülei státuszának köszönhetően költségtérítés nélkül járhatta ki a Columbiát, majd az orvosi egyetemet.

– Nem akartam ilyen szorosra venni – sóhajtott fel Mitt, ahogy helyet foglalt a szomszédos széken –, de úton idefelé elakadtam kicsit a régi pszichiátriai klinikánál. Ott dolgozott az egyik orvos ősöm, Clarence Fuller.

– Emlékszem, már említetted. Szerintem tök jó, hogy az őseid nyomdokába lépsz.

– Bizonyos szempontból talán, de másként nem annyira – vallotta be Mitt. – Remélem, a rezidensprogram vezetői nem támasztanak velem szemben túlzott elvárásokat. Egyébként tudod, melyik épületről beszélek? Itt áll egy sarokra, és a Bellevue komplexum része.

– Valami rémlik. – Andrea megvonta a vállát. – Nyilván én is eljöttem mellette. Miért kérded?

– Nem hagy nyugodni az a hely – felelte Mitt. – Totál üres az egész, leszámítva egy kis részét a 30. utcán, amit hajléktalanszállónak használnak.

– Miért zavar, hogy üresen áll?

– Csak fura, hogy negyven éve nem kezdtek semmit egy ilyen óriási és ilyen színes történelmi múlttal rendelkező épülettel, különösen itt New Yorkban, ahol törődnek a műemlékekkel – emlékezz a Penn pályaudvar körüli vitára. A régi pszichiátriai tömböt ráadásul az elhelyezkedése is külön értékessé teszi. Szerintem óriási pazarlás, hogy hagyják szétrohadni a kórházsor közepén. Nem értem, miért nem újítják fel vagy bontják le és építenek valamit a helyére. Az egész olyan logikátlan.

– Biztos igazad van, Mitt, de szerintem a rezidensképzés legelső napján van ennél nagyobb problémánk is. – Andrea a színpadias hatás kedvéért forgatta kicsit a szemét. Láthatóan kisebb gondja is nagyobb volt egy üresen álló pszichiátriai tömbnél.

– Persze, csak azt mondom, hogy az a hely furcsa érzéseket kelt bennem. – Mitt kísértést érzett rá, hogy beszéljen az általa tapasztalt paresztéziáról, amit az orvosi egyetem neurológiai szakgyakorlatából Andrea is ismerhetett, mégis habozott. Soha senkinek nem említette az általa rendszeresen tapasztalt taktilis érzeteket, mert így számot kellett volna adnia különös adottságáról, amit ő maga sem értett. Nem beszélve arról, hogy akkor is ugyanez a bizsergető érzés tört rá, mikor a régi átjárón át a kórház felé tartott. Az utóbbi reakció még nagyobb értetlenséggel töltötte el – elvégre egy kísérteties, régi elmegyógyintézet bárkiből képes kiváltani valami szokatlan fiziológiai választ.

– Hogy érted azt, hogy furcsa érzéseket?

– Bizsergett tőle a bőröm. Totál rémisztő az a hely. Nem tudom, talán az idejétmúlt építészeti megoldások miatt. Urnák, díszpárkányok, oromfalak… csupa rég nem használt dekorációs elem. Azt olvastam, itáliai reneszánsz stílusban épült, mint valami idetévedt Medici-palota. – Mitt magában elégedetten nyugtázta, hogy sikerült közvetett utalást tenni Andrea olasz gyökereire.

– Most már emlékszem, hogy vetettem rá egy pillantást az itteni munkainterjúm előtt, de engem kicsit se emlékeztetett Medici-palotára. – Andrea egy szemforgatással jelezte, mennyire elrugaszkodottnak találja a képzettársítást.

– Oké, talán tényleg túlzás. Kétlem, hogy Medici-palotának szánták volna, de valahogy ez jutott az eszembe. A lényeg, hogy elég híres… vagy inkább hírhedt. Biztos tudod, hogy sok olyan hírességet kezeltek ott, mint Norman Mailer és Sylvia Plath. Fénykorában hatszáz pácienst is el tudtak helyezni, ami azért jó sok kórházi ágy és jó sok mentálisan sérült ember. El tudod képzelni, miket mesélhetnének, ha még köztünk élnének?

– Már ha tudnának egyáltalán beszélni…

– Oké, látom, hogy hidegen hagy a téma. – Mitt megadóan felemelte a kezét, és készen állt más vizekre evezni. – Hadd kérdezzek valamit – folytatta komolyabb hangon. – Amikor ma reggel használtad azt a boltíves átjárót az előtér és a kórház között, nem éreztél semmit?

– Egy újabb fura kérdés. Mi a frász ütött beléd? Rám akarsz ijeszteni? Mit jelent az, hogy nem éreztem semmit?

– Hát… tudod. Mikor libabőrös leszel, és a szőrpihék meredeznek a tarkódon…

– Tisztára begőzöltél? Mi történt veled? Oké, talán volt bennem egy kis nyugtalanság, ahogy reggel, mikor kinyitottam a szemem, meg azóta is, de mi köze ennek bármihez?

– Semmi. Csak azért kérdem, mert nekem konkrétan az egész bőröm borsódzott, mikor átmentem azon a régi boltíves átjárón, és eszembe jutott, hogy talán te is éreztél valamit. Én szó szerint leblokkoltam tőle. Azt gondoltam, a huzattól lehet vagy ilyesmi, de nem.

Andrea szikár mosollyal méregette.

– Oké, most már kezdek komolyan aggódni. Minden rendben?

Mitt elnevette magát és gyors visszavonulót fújt.

– Jól vagyok. Tényleg. Csak szívatlak. Mármint… mindketten fel vagyunk spannolva, ami nem is csoda, hisz ez az első napunk.

Andrea látható megkönnyebbüléssel követte a példáját, és kipréselt magából egy ideges nevetést.

– Kicsit túltoltad, de bevallom, tényleg rám hoztad a frászt. Azt hittem, komolyan beszélsz. Mint akinek elgurult a gyógyszere. Figyu, épp elég ideges vagyok enélkül is, még ha nem is borsódzik a hátam. Bár szerintem te se vagy olyan laza, mint mutatod…

– Jól gondolod. – Mitt azzal is egyetértett, hogy enélkül is van miért aggódniuk. – Alig jött álom a szememre.

– Most komolyan, mi a legnagyobb félelmed?

– Elképzelem, milyen lesz ma éjjel, mikor tök egyedül leszek az ügyeletben, és történik valami komoly dolog. Mondjuk, egy szívleállás.

– Miből gondolod, hogy te leszel az ügyeletes? Önként jelentkeztél, vagy tudsz valamit, ami én nem?

– Úgy értem, ha egyedül leszek az ügyeletben – korrigált sietve Mitt, és összeszorította a fogát. Tényleg nem most volt itt az ideje, hogy beszéljen a megérzéseiről és a jövőbe látó képességéről.

– Ha neked ez a legnagyobb bajod, akkor le vagyok maradva – sóhajtott fel Andrea. – Én még a nappali műszak és a nővérek miatt aggódok, akik sokkal tapasztaltabbak nálam. Tudhatok bármennyit az emberi immunrendszer hírvivő anyagairól vagy az anyagcserezavarok molekuláris kiváltóokairól, egy intubálásnál nem sokra megyek vele.

Mitt lelkesen egyetértett volna, ám ekkor kitárult a tárgyaló ajtaja, és miniatűr tornádóként beviharzott rajta a vezető sebészrezidens, dr. Vivek Kumar, mögötte pedig, tisztes távolságban lemaradva, egy női rezidens. Miután kurta biccentéssel nyugtázta Mitt és Andrea jelenlétét, dr. Kumar fellépett a pódiumra. A másik rezidens megállt mellette és ráfüggesztette a tekintetét, mintha csak a jelére várna.

4. fejezet

Július 1., hétfő, 7:30

– Oké, rövidre fogom, azután átadom magukat dr. Van Dyke-nak, aki a harmadéves NYU-orvostanhallgatók mellett az első- és másodéves rezidenseket is felügyeli. Dr. Vivek Kumar vagyok, a Bellevue Kórház vezető sebészrezidense. Talán emlékeznek rám a múlt hétről, az orvosi egyetemen tartott tájékoztatóról, de persze sok új arcot láttak aznap. Azért gyűltünk ma össze, hogy érzékeltessem, pontosan mi áll önök előtt az elkövetkező két hónapban, és milyen kívánalmaknak kell megfelelniük.

Mitt határozottan emlékezett dr. Kumarra, aki már első látásra is mély benyomást gyakorolt rá. Mostani fellépése csak megerősítette korábbi véleményét. A férfi hajszálpontosan érkezett, és a teljes magabiztosság aurája lengte körül, amire az orvostudomány és különösen a sebészet terén szerzett szerteágazó ismeretei fel is jogosították. Itt, a saját terepén, a maga felségterületén egyértelműen ugyanezt a kiválóságot és elhivatottságot várta tőlük is – ennél kevesebbel nem érte be. Mitt gyors pillantást vetett Andreára és eltűnődött, vajon a lány is érzi-e a férfiból sugárzó megfellebbezhetetlen tekintélyt.

Miután figyelmével visszatért a vezető sebészrezidenshez, átlagos magasságú és kifejezetten jóvágású férfit látott, aki sportos testalkatával, sötét bőrével és feltűnően fényes, hollófekete hajával akár hollywoodi filmsztár is lehetett volna. A benyomást, hogy egy kórházi sorozatból vágták ki, tovább erősítette tipikusan sebészrezidensre valló öltözéke: makulátlan, ropogósra keményített és ránctalan fehér orvosi köpenye, élre vasalt fehér nadrágja, a mellényzsebéből kikandikáló sok színes toll, a nyakában függő sztetoszkóp.

– Mostantól önök is megízlelhetik a gyakorlati sebészettel együtt járó kihívásokat és örömöket – folytatta dr. Kumar. – Amint eldördül a startpisztoly, fontos tagjai lesznek ennek a csapatnak, különös tekintettel az éjszakákra és a hétvégekre, mikor az egyikük a frontvonalban fog harcolni minden olyan egészségügyi problémával, ami a kórházi pácienseinket érinti, adódjék akár a sebészeti szárnyban, akár az intenzív osztályon. Természetesen minden létező támogatást megkapnak majd az ügyeletes másod- és harmadéves rezidensektől, akik ugyanígy bármikor kikérhetik nemcsak a negyed- és ötödéves rezidensek, de a véglegesített orvosi állomány tagjainak szakmai véleményét, ám ettől függetlenül ügyeletesként önöknek kell elsőként kiértékelniük a helyzetet és meghatározniuk a követendő eljárást.

Mitt újabb kurta pillantást vetett Andreára, aki ezúttal viszonozta a gesztust. A vezető sebészrezidens szavai mindkettőjük nyugtalanságát kiélezték, különösen az intenzív osztály említésével. Mindenki tudta – beleértve az orvostanhallgatókat is –, hogy az intenzíven gondozzák a legkritikusabb, potenciálisan életveszélyes állapotban lévő pácienseket, ezért Mitt és Andrea joggal érezte úgy, hogy a velük kapcsolatos döntések meghozatala messze meghaladja jelenlegi képességeiket.

– Ma reggel adott páciensek mellé osztjuk be önöket, akik máris a műtőben fekszenek vagy a mai napra vannak kiírva. Hivatalosan az önök feladata lesz az állapotuk követése, amiben természetesen a rangidősebb rezidensek és a műtétet végző sebész is a segítségükre lesz. Szintén a mai nap folyamán olyan pácienseket is fel fognak keresni, akik felvételre és holnap műtétre várnak. Ezek az emberek szintén az önök betegei, ami azt jelenti, hogy intézik a felvételüket és a műtétre történő előkészítésüket, asszisztálnak műtéti beavatkozásaik során, majd figyelemmel kísérik őket a posztoperatív szakaszban. Úgy érkeznek minden reggeli vizitre, ami pontban fél hétkor kezdődik ebben a helyiségben, hogy már megvizsgálták a pácienseiket és készek tájékoztatni a csapatot az állapotukról. Van az eddigiekhez bármilyen kérdés?

Mitt nyugtalansága az egekbe szökött. Újra Andreára sandított, akik idegesen viszonozta pillantását.

Dr. Kumar hallgatott és meredten nézte az újoncokat. Mikor egyikük sem adta jelét, hogy szólni kívánna, folytatta:

– Ez így elsőre rengeteg munkának hangzik, ami nem véletlen. Valóban az, de van még tovább is. Figyelmükbe ajánlom a heti háromórányi továbbképzést, ami a gyakorlatban annyit tesz, hogy a klinikai feladatköreik ellátásán túl kötelezően részt kell venniük az előadásainkon, melyeket rangidős rezidenseink és a témakörhöz kapcsolódóan sebészeink tartanak. Mindemellett elvárjuk önöket a csütörtöki nagyvizitekre, amennyiben egyéb irányú elfoglaltságaik ezt lehetővé teszik, valamint a különböző osztályszintű megbeszélésekre, különös tekintettel a mortalitási és morbiditási tanácskozásokra. Mindennek a tetejébe időt kell szánniuk szimulációs központunkra is, főként a laparoszkópos sebészi eszközök és technikák megismerése céljából. Az eddig elhangzottak alapján remélhetőleg önök is tisztán látják és értik, hogy itteni jelenlétük elsődleges célja a tanulás, amihez minden létező feltételt biztosítunk. Kérdés?

Mitt és Andrea pisszenni se mert, és lélekben mindketten még mélyebbre süppedtek a székükbe, nehogy bármivel magukra vonják a figyelmet. Mitt is tudta, hogy a tanulás és a munka sokszor egymást kizáró fogalmak, főként egy elsőéves sebészrezidens életében. Minden nemes cél ellenére már az ősidők óta az elsőéves rezidensekre mint az elérhető legolcsóbb munkaerőre osztják az igásló szerepét – azelőtt nem véletlenül nevezték őket bennlakó segédorvosnak. A név talán változott, de a rezidensek legendás leterheltsége és az elvárások sokasága nem.

– Oké – bólintott dr. Kumar. – Örülök, hogy értjük egymást. Ezzel együtt van még egy fontos kérdés, amit érintenünk kell. Az itteni rezidensképzési program tiszteletben tartja az ACGME, azaz a végzett orvostanhallgatók továbbképzési rendszerét szabályozó akkreditációs tanács munkaidőre vonatkozó ajánlásait. Komolyan vesszük a „négyhetes periódusonként hetente nyolcvan óra” alapelvet, de erről dr. Van Dyke részletesen is tájékoztat majd. És ennyi! Most esetleg van bármi kérdésük?

Mitt és Andrea lélegezni se mert, nehogy egy önkéntelen mozdulattal magára vonja a nemkívánatos figyelmet.