Pál Dániel

Válság, tudatosság, meditáció

Pál Dániel

Válság, tudatosság, meditáció

Hogyan segít a Transzcendentális Meditáció az élet kihívásokkal teli időszakaiban?

Pál Dániel: Válság, tudatosság, meditáció

Hogyan segít a Transzcendentális Meditáció az élet kihívásokkal teli időszakaiban?

Budapest, 2023

© Pál Dániel, 2023

© Bioenergetic Kiadó Kft., 2023

Kiadja a Bioenergetic Kiadó Kft.

Felelős kiadó: Schneider Gábor

ISBN 978-963-291-639-2

Főszerkesztő: Kajtár-Schneider Krisztina

Felelős szerkesztő: Kővári Bettina

Szerzőfotó: Gyuris Péter

Borítóterv: Vancsura Olga

Minden jog fenntartva. Bármilyen másoláshoz, sokszorosításhoz, illetve adatfeldolgozó rendszerben való tároláshoz a kiadó előzetes írásbeli engedélye szükséges.

A könyvet Igepa papírra nyomtattuk, mely német erdőgazdaságból származik. Minden egyes kivágott fa után három új fát ültetnek, így az erdőség évről évre fenntartható módon növekszik. Fehérítési eljárásukban semmiféle kémiai anyagot (különösen klórvegyületeket) nem használnak.

Tartalom

1. rész

Ég és föld között

1. Miről szól ez a könyv?

2. Válság és változás: esély a fejlődésre

3. Ismerd meg önmagad!

4. Túl a gondolaton – miért transzcendentális ez a meditáció?

5. Összekötni az eget a földdel

6. A sötétségből a fénybe: a második tényező elve

7. A TM története – Maharishi és Guru Dév

8. Öt tévhit a meditációról

9. Az Önvaló megélése

2. rész

A változás útján

1. A mélypihenés tudománya – a negyedik tudatállapot fiziológiája

2. Transzcendentális agyhullámok

3. Feloldódik a stressz

3. rész

Út a teljesség felé

1. Önmegvalósítás és transzcendencia

2. Hol lakik a boldogság?

3. Transzcendencia és pozitív gondolkodás

4. Az önmegvalósításon is túl – Kozmikus Tudat, a 200 százalékos élet

4. rész

A tudat forradalma

1. Válságban a világ

2. A Maharishi-hatás

Zárszó: Az egyetlen kiút befelé vezet

Köszönetnyilvánítás

Válogatott és ajánlott irodalom

A szerzőről

TM-tanfolyamok Magyarországon

„Küldetésem a világban a szellemi megújhodás; hogy a szellem értékeiben megújítsak minden embert, mindenütt a világon. A szellem értékei a tiszta tudat és az abszolút, tiszta boldogság; abszolút tiszta boldogságtudat, amely minden bölcsesség tárháza, a boldogság óceánja, örök élet. Azzal a céllal hagytam el a Himaláját, hogy ezt mindenki számára elhozzam, ne csak bölcs szavakban, hanem az emberek mindennapi, gyakorlati életében. Mesterem kegyelmével találtam egy egyszerű technikát, egy egyszerű formulát, hogy átalakítsam a belső embert, és a szellemi szint dicső magaslataira emeljem. Azért indultam útnak, hogy elhozzam ezt minden ember számára, mindenütt a világon.”

Maharishi Mahesh Yogi[1]

1 A külön nem jelölt idézetek a szerző fordításai.

1. rész

Ég és föld között

1. Miről szól ez a könyv?

Egy régi keleti mondás szerint az ember élethelyzete olyan, mintha ki lenne függesztve ég és föld között, és ha nem törekszik minden pillanatban felfelé, menthetetlenül zuhanni kezd. Ma talán még érvényesebb e gondolat, mint századokkal ezelőtt, hiszen rohamtempóban változó, állandó kihívásokkal teli világunkban nap mint nap több energiára, intelligenciára, kreativitásra, stabilitásra, rugalmasságra, türelemre és együttérzésre van szükségünk.

Ami tegnap elég volt, ma már nem az.

A hétköznapok stresszei, a folyamatos változások, a ránk zúduló, elképzelhetetlen mennyiségű információ, valamint az élet kiszámíthatatlansága szinte kikényszerítik belőlünk, hogy tegyünk valamit önmagunkért. Amikor a krízishelyzetek világméretű szintet öltenek – mint az 2020 elején történt a Covid-járvány megjelenésével, majd rá két évre a szomszédunkban kirobbant háborúval és a nyomában támadt gazdasági és energiaválsággal –, és a média minden létező csatornája, szinte összes embertársunk és a környezetünk egésze árasztja felénk a válság stresszeit, rá kell ébredjünk arra, hogy egyedül mi vagyunk azok, akik tehetünk valamit életünk jobbra fordulásáért. Rá kell jöjjünk arra, hogy a segítséget nem kívülről fogjuk megkapni, hanem saját magunkban kell azt megtalálni. Nem tudunk elmenekülni sem a környezeti stresszek, sem a globális léptékű gazdasági, társadalmi és éghajlati változások, sem pedig a saját gondolataink elől, amelyek egy értelmesebb, boldogabb életet követelve dörömbölnek lelkünk ajtaján.

Ebben a helyzetben jelentős értéket képvisel minden olyan tudás és eszköz, amely úgy segít megbirkózni a kihívásokkal, hogy a körülmények megváltoztatása helyett bennünket tesz erősebbé, alkalmazkodóbbá, okosabbá és kreatívabbá. Mégpedig olyan módon, hogy hozzásegít belső világunk jobb megismeréséhez, tudatosságunk fejlesztéséhez, valamint szunnyadó képességeink és erőtartalékaink felszínre hozásához.

Egy ilyen eszköz lehet számunkra a Transzcendentális Meditáció, avagy röviden a TM. Ezt az egyszerű mentális technikát Maharishi Mahesh Yogi[2] ismertette meg a világgal az 50-es évek végén, mint egy olyan egyszerű, erőfeszítés nélküli módszert, amely lehetővé teszi az elme számára, hogy maradéktalanul elcsendesedjen, és megtapasztaljon egy rendkívül nyugodt, egyúttal végtelenül éber állapotot. Ez a tapasztalás életünk összes területét gazdagabbá és teljesebbé teszi. Szó szerint a teljes embert fejleszti: a testünket, a lelkünket, a viselkedésünket, a kapcsolatainkat és a környezetünket. Olyan ez, mint amikor megöntözzük egy fa gyökerét, és a fa ágai, levelei, virágai egyaránt virulni kezdenek.

A Transzcendentális Meditáció Indiából származik, ugyanaz a védikus hagyomány a forrása, amely a jógát vagy az ájurvédát adta a világnak. Indiai eredete ellenére ez a meditációs technika nem vallás és nem filozófia: nemtől, életkortól, kulturális vagy vallási háttértől függetlenül bárki gyakorolhatja. A TM-technika az elmúlt évtizedekben a legismertebb és a legjobban kutatott személyiségfejlesztő módszerek egyikévé vált, ez idáig mintegy 10 millió ember sajátította el. Széles körben alkalmazzák iskolákban és egyetemeken, kis- és nagyvállalatoknál, rehabilitációs intézményekben, hon- és rendvédelmi erőknél, sportcsapatoknál és az élet megannyi területén – még katolikus és buddhista kolostorokban is. Praktikusságához és széles körű használhatóságához sokban hozzájárul, hogy maga a módszer egyszerű, természetes, könnyen elsajátítható, gyakorlása pedig erőfeszítés nélküli és élvezetes.

A 70-es évektől kezdve tudományos kutatások százait végezték erről a technikáról, amelyek többségét vezető, szakmailag lektorált tudományos folyóiratok publikálták. Ezek a vizsgálatok objektív módszerekkel is alátámasztják, hogy e meditációs technika hatására számos pozitív változás megy végbe szervezetünk egészében, melyek kedvező hatást gyakorolnak testi és lelki működésünkre, valamint társas viselkedésünkre.

A Transzcendentális Meditációról számos kiváló könyvet írtak már, melyek átfogóan ismertetik a módszert. E könyv célja viszont az, hogy egyetlen szempontból mutassa be a TM-et: mégpedig abból, hogy miként segíthet ez a technika minket a belső növekedéshez még egy nehéz, válságokkal terhelt időszakban is. Mind a saját életemben, mind a tanítványaim életében észrevettem, hogy e technika rendszeres gyakorlása milyen hihetetlenül sokat ad akkor, amikor az ember egy-egy válsággal néz szembe. A Transzcendentális Meditáció ugyanis sokkal több egy hatékony stresszkezelő technikánál. A stresszek feloldása mellett megnyitja tudatosságunk eddig kiaknázatlan belső erőforrásait, ezáltal lehetővé teszi, hogy az élet kihívásokkal teli szakaszait a gyors fejlődés időszakaivá alakítsuk át. Ami az egyik oldalon átok, az a másikon áldás lehet számunkra, amennyiben – a megfelelő eszköz birtokában – élni tudunk a lehetőséggel.

Könyvemben a TM-technikának a válságokat vagy a traumákat követő növekedés területén való alkalmazhatóságról írok. Az első részben könnyen érthető nyelven, de tudományos alapokra támaszkodva ismertetem a krízist követő növekedés lehetőségét, néhány ezzel kapcsolatos elméletet, majd bemutatom a TM-technika eredetét, működését és annak alapelveit. Részletesen írok arról is, hogy mi teszi a mai világban széleskörűen alkalmazhatóvá ezt a módszert.

A második részben a technika jótékony hatásait részletezem, ezzel együtt áttekintem az ezeket alátámasztó tudományos kutatásokat. A tudományos eredményeket kiegészítik azok a mélyinterjúk, amelyeket tanítványaimmal és meditáló ismerősömmel készítettem. Ezek személyes példákkal illusztrálják, hogy a meditálás pozitív hatásai miként mutatkoznak meg a különféle kihívásokkal teli élethelyzetekben. Rendkívül lényegesnek tartom, hogy megosszam olvasóimmal, hogyan tudták hozzájuk hasonló, a mai Magyarországon élő emberek átfordítani életük válságát a növekedés lehetőségét nyújtó kihívássá, és hogyan tudtak sok esetben jobban kijönni belőle, mint ahogyan belementek.

A könyv harmadik részét annak szentelem, hogy megmutassam, a rendszeres meditáció hosszú távon miként alakítja át az életünket, és hogyan vezet egy általánosan jobb életminőséghez, nagyobb önmegvalósításhoz és minden téren nagyobb beteljesedéshez. Végezetül, a negyedik részben kitérek arra is, hogy a módszer széles körű alkalmazása miként járulhat hozzá az emberiség egészét fenyegető globális kihívások megoldásához, és egy jobb élet megteremtéshez az egész világon.

Az írás során felhasználtam és bedolgoztam számos olyan általam készített cikket és interjút, amelyek a nyomtatott és elektronikus médiában jelentek meg a korábbi években, elsősorban az Elixír magazinban, valamint a saját honlapomon. Az utolsó fejezet alapja a Maharishi Nemzetközi Egyetemen írt szakdolgozatom néhány szakasza. A könyv végén részletes bibliográfia található, melyben a téma iránt érdeklődők bőséges mennyiségű irodalmat találhatnak.

Könyvem egyrészt azokhoz szól, akik egy válsághelyzettel szembenézve keresnek hatékony eszközöket életük jobbítására, vagy már konkrétan érdeklődnek a TM-technika iránt, és szeretnének mélyebbre ásni a témában, mielőtt elvégzik a tanfolyamot. Másrészt pedig azokhoz a meditálókhoz, akik már gyakorolják a technikát, ám további ismereteket szeretnének kapni arról az eszközről, amely életük részévé vált.

A TM-ről és annak hatásairól szóló ismeretek megosztása mellett azonban a legfőbb célom az, hogy egy olyan tapasztalati tudáshoz csináljak kedvet, amelyet senki és semmi nem tud megadni Neked, Kedves Olvasóm, csakis Te magad tehetsz rá szert a saját meditációidban. Pusztán az elolvasott szavak nem nyújtják a transzcendencia semmihez sem fogható élményét. Olyan ez, mondja Maharishi, mint amikor valaki minden megtudhatót megismer az eperről, annak kémiai összetételétől termesztésének és feldolgozásának különböző módjaiig, ám amíg nem kóstolja meg, és nem érzi szájában a gyümölcs aromáját, addig tudása csak halott információ.

A transzcendencia élménye szavakba foglalhatatlan. Éppen ezért a könyvben foglaltak igazságát nem az itt szereplő szavakban és mondatokban találod meg. Ezek csak útjelzők. Nem fogalmazzák meg, csupán mutatják a transzcendencia valóságát. Azt egyedül saját bensődben találod meg, ha Te magad is megízleled és életed rendszeres részévé teszed a transzcendálást.

Ez a könyv elindít az úton. Bőséges ismeretanyagot és – remélem – kellő mennyiségű inspirációt nyújt, ám nem fog megtanítani meditálni, mert az nem lehetséges. A Transzcendentális Meditációt sajnos nem lehet könyvek lapjain keresztül átadni. A TM egyszerűsége ellenére rendkívül kifinomult technika, amelyhez nélkülözhetetlen a személyes útmutatás. A legjobban megírt kézikönyv sem helyettesítheti a megfelelően képzett tanárt, aki az egyes tanítványok személyes visszajelzéseihez és egyéni tapasztalataihoz szabja instrukcióit. Csak egy élő ember képes a kívánt módon rád figyelni, tapasztalataidat meghallgatni, értékelni, és azokhoz igazodva rávezetni téged arra a csodálatosan egyszerű, de végtelenül finom folyamatra, amely lehetővé teszi az elméd számára, hogy erőfeszítés nélkül, könnyedén merüljön bele a transzcendens csendjébe. Ezért szükséges, hogy elvégezz egy tanfolyamot, ahol a tanárod végigvezet a belső út összes lépésén, és elsősorban nem megérteti, hanem közvetlen tapasztalás révén megízlelteti veled, hogy miként kell transzcendálni. Ezt az élményt, ezt a ráérzést semmilyen intellektuális megértés nem helyettesítheti.

A könyv végén található függelékben minden információt megtalálsz arról, hogy hol és miként lehet a TM-tanfolyamot elvégezni. Magyarországon több tucat kiválóan képzett tanár áll rendelkezésedre, akik az ország szinte minden nagyobb városában tartanak tanfolyamokat.

Lényeges még azt is megjegyeznem, hogy bár a TM-nek a testi és a lelki egészségre történő jó hatásait sok száz tudományos kutatás támasztja alá, sem ennek a könyvnek az elolvasása, sem pedig a TM-tanfolyam elvégzése nem helyettesíti a pszichoterápiát, a pszichiátriai vagy bármilyen más orvosi kezelést. Ennek a könyvnek nem célja, hogy betegségeket és rendellenességeket diagnosztizáljon, gyógyítson vagy bárminemű terápiás tanácsot adjon. Aki beteg, jól teszi, ha orvoshoz vagy más, egészségügyi képesítéssel rendelkező szakemberhez fordul.

Mi történik bennünk meditáció közben?

A Transzcendentális Meditáció holisztikus technika, hatásai az egész emberre, a test, a lélek és a szellem teljes tartományára kiterjednek. Nincs olyan területe az életnek, amelyre ne lenne hatással, és ez azért lehetséges, mert ez a technika lényünk gyökereihez vezet el bennünket, és erről a szintről kiindulva hoz létre bennünk mély és átfogó változásokat.

A TM-technika lényege, hogy egy különleges tudati állapotot teremt, amelyet tiszta tudatnak vagy transzcendentális tudatnak neveznek. A tiszta tudat a tudat alapállapota. Teljesen más, mint a hétköznapokban megszokott ébrenlét, mélyalvás vagy álom, de még az úgynevezett megváltozott tudatállapotoktól is különbözik.[3] Ez a tudatállapot – az ébrenlét, a mélyalvás és az álom mellett – a tudat negyedik fő állapota, a tárgy nélküli, éppen ezért „tiszta” tudatosság megtapasztalása. Ebben az állapotban a testünk egy végtelenül mélyen pihenő állapotba kerül, elménk pedig békés nyugalmat élvez, ezzel egy időben teljesen éber és rendkívüli mértékben kitágult. A mélységes csenddel együtt a tiszta tudat óriási dinamizmust foglal magában: tele van örömmel, energiával, intelligenciával és kreativitással. Ezt megélni rendkívül kellemes tapasztalás.

Miként történik ez a gyakorlatban? Mi játszódik le egy olyan emberben, aki a Transzcendentális Meditációt gyakorolja? Szubjektív oldalról ez valahogy így néz ki: leülünk, kényelmesen elhelyezkedünk, becsukjuk a szemünket, majd elkezdjük a technikát. Figyelmünk könnyedén és erőfeszítés nélkül fordul befelé. Ezt a folyamatot nevezzük transzcendálásnak, vagyis a gondolatokon, az érzéseken és a tudattartalmakon való túllépésnek. Ahogy haladunk befelé, egyre puhább, teljesebb, elevenebb lesz bennünk a csend. Lelkünk mélységes nyugalomban pihen, ám tudatosságunk nem kapcsol ki, mint a mélyalvásban. Elménk tökéletesen éber. Megpihen a testünk is, tagjainkban könnyedség és megnyugvás árad szét, mintha csak egy puha és meleg csend-takaró borítana bennünket.

Ezt a rendkívül mély nyugalmat számos objektív, egzakt módszerekkel is mérhető változás tükrözi: lelassul a légzésünk, ellazulnak az izmaink, lenyugszik a szívverésünk, és a szervezetünk biokémiája is komoly változásokon megy keresztül: a kortizol és az egyéb stresszhormonok szintje lecsökken, míg a boldogsághormonnak nevezett szerotonin szintje jelentős növekedést mutat. Ez a megemelkedett szerotoninszint a meditáció után is huzamosabb ideig fennmarad. Agyunk elektromos tevékenységében megjelennek a mély relaxációt jelző alfa- és théta-hullámok. Ezzel egy időben valami egyedülálló dolog megy végbe: a Transzcendentális Meditáció gyakorlása során az idegrendszer egységes egészként kezd működni, idegsejtjeink milliárdjai különleges összhangba kerülnek. Ez jelzi, hogy agyhullámaink nagy fokú összehangoltságot, szakkifejezéssel élve koherenciát mutatnak. Rendszerint a különböző agyterületek egymástól többé-kevésbé függetlenül végzik a tevékenységüket. Hasonló ez egy olyan zenekarhoz, amelyben a különböző zenészek mindegyike jobbára a maga feje után menve muzsikál. Amikor viszont transzcendálunk, az olyan, mint amikor megjelenik a karmester, és az ő vezényletét követve a zenészek egymással összhangban kezdenek játszani. A kakofónia szimfóniára vált. Ezt a koherens agyműködést éljük meg belülről mélységes nyugalommal párosuló, tiszta éberségként.

Ám hogyan segíti ez a különleges tapasztalás azt, hogy hatékonyabban megbirkózzunk az élet válságaival? Elöljáróban öt olyan területet emelnék ki, ahol a TM-technika rendkívül sokat nyújthat:

1. Béke és nyugalom: A TM-gyakorlás segít lecsendesíteni a kavargó gondolatainkat és a háborgó érzelmeinket. Nyugalomba hozza az elménket, emellett egyedülállóan mély pihenést nyújt a testünk számára.

2. Stresszkezelés: A TM-technika által megteremtett átfogó testi-lelki nyugalom feloldja a stresszeket, még azokat a mélyen gyökerező traumákat is, amelyeket a hétköznapi pihenés sem tud felszámolni. Emellett a rendszeres meditáció javítja a stresszekkel való megküzdés képességét: erősebbé, stabilabbá, egyúttal rugalmasabbá tesz bennünket az élet minden területén.

3. Életerő: A mélypihenés hatalmas mennyiségű életerővel, frissességgel tölt fel bennünket. Hatására jobb lesz az egészségünk, fiatalosabbá, lendületesebbé és hatékonyabbá válunk.

4. Öröm: A belső csendben hatalmas energiát, óriási örömet tapasztalunk. A transzcendálás önmagában is egy nagyon kellemes és élvezetes folyamat, amely boldogsággal tölti fel a szívünket és a lelkünket. A rendszeres TM-gyakorlás segít abban, hogy a lehangoltság sötét fellegei feloldódjanak, és több boldogságot, nagyobb értelmet, új célokat találjunk az életünkben.

5. A belső képességeink mozgósítása: A TM kitágítja a tudatosságunkat, a gyakorlás hatására belülről kezdünk többé válni. Elménk tisztábbá válik, éberebbek, fogékonyabbak leszünk, jobb döntéseket hozunk, hatékonyabban cselekszünk és gondolkozunk. Egyszerre javul a koncentráló- és az átlátóképességünk, nő az intelligenciánk és fejlődik az intuíciónk is.

A Transzcendentális Meditáció egy olyan technika, amely a rendszeres, egyéni gyakorláson keresztül fejti ki a legerőteljesebben a hatását. Ez a módszer nem vezetett meditáció, végzéséhez nincs szükség semmilyen külső eszközre, zenére, szövegre, legfeljebb csak egy ülőhelyre, ahová kényelmesen le tudunk telepedni. A gyakorlás teljesen önállóan történik.

A TM-et naponta kétszer szoktuk gyakorolni, kényelmes ülőhelyzetben, becsukott szemmel, alkalmanként körülbelül 20 percig. Reggel, amikor felébredünk, a meditációnk egyrészt extra pihenést ad az éjszakai alváshoz, másrészt kitisztítja az elménket, dinamikussá, erőssé, lendületessé tesz, és megalapoz bennünket egy mély, masszív csendben és belső békében. Más szavakkal, felkészít egy kreatív, örömteli, sikeres napra, s felvértez a stresszel, a fáradtsággal, a kimerültséggel és a mindennapok apró-cseprő kihívásaival szemben. Amikor pedig teendőink végeztével leülünk a délutáni-esti meditációhoz, az feloldja az addig összegyűjtött stresszeket, újratölti lemerült energiatelepeinket, és hozzásegít ahhoz, hogy a nap hátralévő időszakában is frissek, boldogok legyünk, és a hozzánk legközelebb állók felé is a töretlen szeretet és elfogadás légkörét árasszuk.

Azáltal, hogy a TM-technika egy egyszerű, de hatékony módszerrel hozzásegít a tudat alapállapotának megtapasztalásához, mintegy a „kör közepébe” – lényünk legmélyebb tartományáig –, tudatosságunk forrásáig visz minket. Segít abban, hogy fokozatosan feltárjuk lelkünk eddig ismeretlen tartományait és azt a transzcendens tudatmezőt, amely minden tudatszint végső alapja és forrása.

A TM egy mélységesen spirituális élményt ad, de ezt mindenféle vallási vagy filozófiai körítés nélkül teszi. Magához a tapasztaláshoz nem szükséges hosszas előkészület vagy előtanulmány sem. A képesség, hogy transzcendáljunk, egyetemesen emberi.

Maharishi kiemeli, hogy ennek a módszernek a nagyszerűségét az adja, hogy bármilyen tudatszinten, bármilyen élethelyzetben van valaki, képes általa a transzcendenciát megtapasztalni. Ez rendkívül lényeges. Nem csupán a spirituálisan legfejlettebb kiválasztottak juthatnak el a transzcendencia megéléséhez, hanem bárki, aki emberi idegrendszerrel született és képes gondolkodni.

Ahhoz pedig, hogy valaki meditálóvá váljon, nem szükséges lemondania a világról és a világi céljairól. A spiritualitás terén Maharishi forradalmian új gondolata az volt, hogy a szellemi út egyáltalán nem áll szemben az anyagi élettel. Sőt, a transzcendálás – a létező legszellemibb tapasztalás – éppen hogy az élet minden területét gazdagítja. Amikor meditálunk, lezárjuk az érzékszerveket, és arra a 20 percre tényleg megszűnünk a külvilág felé fordulni. Ez a 20 perc a mi „himalájai barlangunk”. Ám a tiszta tudat bennünk van, lényünk legmélyén, tudatosságunk alapjánál, nem pedig egy földrajzi koordináták által meghatározott helyen.

A transzcendálás egy holisztikus tapasztaláshoz vezet. Ebben a meditációban az életünk egy-egy problémájával való foglalatoskodás, netán bizonyos képességeink fejlesztése helyett, az élet teljességére kapunk rálátást. Meg tudunk töltekezni egy kiapadhatatlan belső forrásból, amely átfogó fejlődést nyújt számunkra, és minden emberi képességünket egyszerre fejleszti: napról napra egyre több energiát, intelligenciát, kreativitást, örömet, békét, boldogságot, derűt, nyugalmat, elégedettséget, szeretetet, türelmet, elfogadást hoz az életünkbe.

Ez a holisztikus fejlődés segít akkor is, ha egy komoly kihívással vagy válsággal nézünk szembe. Azáltal, hogy meditáció közben tudatosságunk kilép a megszokott korlátai közül, és belekóstol a korlátozottság nélküli, tiszta tudat állapotába, a meditációból kijőve egy emelkedettebb, tisztább perspektívából tekintünk a kihívásokkal teli élethelyzetre. Aki rendszeresen meditál, egyre többet lát a világból: jobban észreveszi a lehetőségeket, kevésbé húzzák vissza a nehézségek, és a meditációban megtapasztalt tiszta boldogság segít úrrá lenni a veszteségek fájdalmán. A kitágult tudatosság sokkal több belső erőforráshoz fér hozzá, és amikor mozgósítani kell, könnyebben talál megoldásokat a problémákra.

Mivel a tiszta tudat testünk és lelkünk működésének közös alapját képezi, ezért nincs olyan területe az életünknek, amelyhez e tudatállapot megtapasztalása ne tudna hozzátenni. Maharishi hasonlatával élve, olyan ez, mint amikor egy bölcs kertész annak érdekében, hogy gyümölcsfái egészségesek legyenek és bőséges termést hozzanak, nem a leveleket vagy a virágokat öntözi és trágyázza meg – balgának is tartanák emiatt –, hanem a gyökereinél táplálja őket. Azon a legalapvetőbb szinten biztosít tápanyagot a növények számára, ahonnan a tápláló hatás életműködésük összes területére eljut, és a növények egészét – törzsüket, ágaikat, leveleiket, virágaikat és gyümölcseiket – erőssé és egészségessé teszi. Ugyanígy tápláljuk és fejlesztjük mi is az élet legalapvetőbb szintjéről, a tiszta tudat szintjéről a testünk, a lelkünk és az életünk minden területét a Transzcendentális Meditáció rendszeres gyakorlásával.

Ehhez pedig nem szorulunk semmilyen külső segítségre. A TM-technika olyan eszköz, amely a mi kezünkbe adja annak képességét, hogy nap mint nap tegyünk valamit életünk jobbításáért. Rendszeres gyakorlásával mi magunk tudjuk fejleszteni önmagunkat, és mi magunk tehetünk azért, hogy több energiára, fejlettebb tudatosságra, jobb egészségre és egy teljesebb, sikeresebb életre tegyünk szert. Bár akadnak olyan élethelyzetek, amikor a külső, segítő támogatás elengedhetetlen, mégis, azzal, hogy megtanulunk transzcendálni, egy csodálatos „szellemi önállóságra” teszünk szert: belülről is meg tudunk töltekezni. Minden nap, reggel és este, életünk végéig.

Amikor pedig rendszeresen transzcendálunk, még egy különleges dolog történik velünk: a tiszta tudat, amelyet először csak a meditáció legcsendesebb perceiben tapasztalunk meg, elkezdi átitatni a mindennapok tudatosságát. A transzcendálás folyamán megélt csend, öröm, energia, tisztaság és a kitágult, éber tudatosság egyre jobban megmarad a hétköznapi, változó tudatállapotokkal együtt, hatalmas többletet adva életünk egészének. Őshazájában, Indiában megvilágosodás-technikaként tartják számon a TM-et: olyan módszer ez, amely segít kibontakoztatni az emberben szunnyadó rejtett képességeket, és eljuttat bennünket a magasabb tudatállapotokba.

Ha pedig ezt a technikát sokan gyakorolják, akkor az a társadalom egészére is hatással van, hiszen, mint a költő mondja, „senki sem különálló sziget”,[4] minden ember milliónyi szállal van összekapcsolva a környezetével. Kutatások tucatjai igazolják, hogy amennyiben egy közösségen vagy populáción belül a TM-gyakorlók száma elér egy küszöbértéket – ez általában az 1 százalékos érték – akkor az a béke és harmónia, amelyet az egyes meditálók megélnek, a közösség egészére is kiterjed. A békés, elégedett, boldog, kreatív egyénekből álló társadalom ezáltal egy jobb, békésebb, boldogabb világ megteremtéséhez járul hozzá.

2 Mivel egy világszerte állandósult alakban rögzült személynévről van szó, Maharishi nevének angolos alakját használjuk (Maharishi, illetve Maharishi Mahesh Yogi). A magyar kiejtés szerinti legpontosabb átírás „Maharsi”, illetve „Maharsi Mahés Jógí” lenne.

3 Gondolhatnánk, hogy mindaz, ami az ébrenléttől különbözik, bizonyos értelemben megváltozott tudatállapot. A tudomány azonban három fő tudatállapotot ír le (ébrenlét, mélyalvás, álom), amelyek fiziológiai és pszichés tekintetben is számos eltérést mutatnak egymástól. A megváltozott tudatállapotok viszont csupán egy-két paraméter tekintetében változnak. A transzcendentális tudattal kapcsolatban a kutatók oly nagyszámú egyedi változást találtak az életműködés annyira sok területén, hogy célszerűbbnek mutatkozott ezt is egy „fő” tudatállapotnak tekinteni.

Emellett több kutatás is alátámasztani látszik azt az elgondolást, mely szerint a tiszta tudat megtalálható a tudatállapotok közötti átmenetben, és így a változó tudatállapotok változatlan alapjaként tekinthetünk rá. Hasonló EEG-mintázatokat találtak az ébrenlétből az alvásba való átmenet folyamán, mint amelyek megjelennek a TM-gyakorlás során. A két jelenség eltér abban, hogy a TM-technika végzése közben megjelenő minták hosszabb ideig tartanak, mivel az egész meditáció során fennállnak, míg a tudatállapot-váltáskor csupán 3-5 percig tartanak. (A TM-gyakorlás közben megjelenő sajátos agyhullámváltozásokról a könyv második részében olvashatunk részletesebben.)

4 John Donne, a 16–17. századi angol költő Ájtatosságok fontos alkalmakra – XVII. meditáció című versének kezdősora, Sőtér István fordítása.

2. Válság és változás: esély a fejlődésre

„A válságok tanulási lehetőségek.”

Norman Rosenthal

„A szenvedés sebeket ejthet rajtunk, ennek ellenére szinte rejtélyes módon jobb emberré válhatunk azáltal, hogy keresztülmentünk gyötrelmeinken. »Soha nem leszek már ugyanaz, mint régen« – ez nem is hangzik olyan rosszul. Nem leszünk többé azok, akik korábban voltunk, de teljes mértékben rajtunk áll, hogy most kivé válunk.”

Marianne Williamson

Minden válság vál-tozásra és vál-tásra késztet bennünket. A régi már nem maradhat, meg kell születnie az újnak. Életünk válságai ezért hatalmas lehetőséget adnak személyiségünk ugrásszerű fejlődésére, különösen, ha ezt felismerve tudatosan „dolgozni kezdünk magunkon”. Ha pedig van egy olyan eszközünk, amellyel hozzáférünk lényünk mélyebb tartományaihoz, esélyt kapunk arra, hogy életünket gyökeresen megváltoztassuk. Egy ilyen eszköz lehet számunkra a Transzcendentális Meditáció.

Az ősi bölcsek még tudták: sorsunk lehetőséget ad arra, hogy igazabb önmagunkká legyünk. Szemükben a sors a növekedését szolgálja, és nem létezik véletlen, igazságtalan csapás. Minden, ami életünkben történik, értünk és nem egyszerűen velünk történik; bármely élethelyzet esélyt ad a továbblépésre és a fejlődésre. Az az isteni értelem, tanítják, amely a kihívások mögött áll, megadja az erőt is, hogy megbirkózzunk velük. Különösen, ha megtanulunk meríteni a lényünk legmélyén levő erőforrásokból, azokból a tartományokból, amelyek összekapcsolnak minket a transzcendencia határtalanságával.

A mai rohanó világban nagyon sokszor megfeledkezünk arról, hogy az élet természetének ugyanolyan alapvető pillére a pihenés és a nyugvás, mint a mozgás és az előrehaladás. Az élet így megy előre: két lábbal lépünk, és miközben az egyik előremozdul, a másik a földön támaszkodik. Nyugvás és aktivitás támogatja egymást, olyanok ezek, mint a kínai bölcseletből ismert jin-jang elv. Utóbbi jelenti a növekedést, a kitágulást és az előrehaladást, előbbi a megállást, az összehúzódást és a visszavonulást. A nyugalom és a megállás ugyanolyan fontos, mint az előrehaladás, mert a fejlődés soha nem lineárisan halad, hanem „ugrásokban” történik, amint azt a régi bölcsek és a modern lélektanászok egyaránt felismerték.

A modern ember életviteléből elveszett a fejlődésnek ez a természetes ritmusa, olyannyira elbűvölt minket a folytonos előrerohanás, a szakadatlan növekedés eszméje. Szinte teljesen megfeledkeztünk arról, mit jelent megállni, elcsendesedni, befelé fordulni, testben-lélekben mozdulatlannak lenni, és ezzel megfosztottuk magunkat attól a képességtől is, hogy belső forrásainkból merítve előkészítsük a fejlődés következő szakaszába vezető ugrást. Gondoljunk csak a tigrisre: mielőtt hatalmasat ugrik, teljesen mozdulatlanná mered.

Hatalmas áldás, ha egy-egy válság idején képesek vagyunk felismerni, hogy ezek az élethelyzetek nemcsak negatívak, hanem még a fájdalmas eseményekben is ott rejlik a pozitív átalakulás, a fejlődés lehetősége. Amikor az élet megtorpanásra, majd eddigi életutunk gyökeres újragondolására késztet minket, lényeges, hogy bölcsen kezeljük ezeket az időszakokat, és képesek legyünk tudatosan megállni, majd megújulva irányt váltani. Sokszor foggal-körömmel kapaszkodunk a dolgok megszokott rendjébe, de az élet – milyen beszédes is a magyar nyelv! – éppen a váltást, a változást és a választást kényszeríti ki a válsággal. A válság olyan élethelyzetként jelentkezik, amelyben minden meg-vál-tozik, ahonnét már semmi sem úgy megy tovább, mint korábban.[5]

Ha egy magasabb szintű, átfogóbb tudatossággal közelítünk a válsághoz, akkor észrevehetjük a sorscsapásban az áldást, és a magunk javára tudjuk fordítani a helyzetet. Tudatosnak lenni ebben az értelemben annyit tesz, hogy nem veszünk el a tapasztalásban, nem temet bennünket maga alá a helyzet, hanem megőrizzük belső integritásunkat. Ha erre képesek vagyunk, és így nézünk szembe a válsággal, óriási esélyt kapunk arra, hogy hatalmasat ugorjunk előre az életben.

Vannak természetesen olyan válsághelyzetek, amelyeket nem lehet elkerülni. Senki sem képes magát izolálni azoktól az előre nem látható, hirtelen változásoktól, veszteségektől, gyásztól, betegségtől, pénzügyi, munkahelyi kihívásoktól, amelyek nem a saját közvetlen döntéseinktől függenek, ennek ellenére jócskán felborítják életünk rendjét. Bármilyen fájdalmasak, de ezek is az élet természetes részei. Nyilvánvaló, hogy az emberek mindent megtesznek azért, hogy ne kerüljenek ilyen helyzetbe, ám van, amikor ez lehetetlen. Noha csak a saját életünk felett rendelkezünk közvetlen irányítással, ezer szállal kapcsolódunk családtagjaink és környezetünk életéhez. Ezért mások sorsának alakulása – egy haláleset, egy betegség vagy valamilyen váratlan tragédia – a mi világunkat is fenekestől fel tudja forgatni. Hasonlóképpen mélyen érinthetnek minket azok a változások is, amelyek tágabb környezetünk, nemzetünk és az egész emberiség életét formálják. Jó példája ennek a közelmúltban kibontakozott világválság, amely globálisan alakította át civilizációnkat, és amelynek hatásai alól, úgy tűnik, senki nem vonhatja ki magát.

Személyes életem egyik legfontosabb felismerése abban az időszakban történt, amikor egyszerre futottam bele egy magánéleti, egzisztenciális és pénzügyi válságba, melyek együttes vihara jócskán felforgatta életem megszokott menetét. Ám a helyzettel szembesülve arra is ráébredtem, hogy az ilyen szituációk egyrészt az élet természetes részei, másrészt, ha bölcsen kezeljük őket, a gyors fejlődés lehetőségét nyitják meg számunkra.

Ebben az időben egy nemzetközi oktatási projektben vettem részt, melynek vezetője egy kiváló tudós volt, akinek a nappalijában ülve beszélgettünk, és én röviden beszámoltam neki arról a krízisről, amin éppen keresztülmentem. Amikor befejeztem, az első reakciója ez volt: „Ó, hát ilyen helyzeteken én is átmentem!” És ezt az idős, az életben rengeteget tapasztalt professzor olyan hangsúllyal mondta, mintha az lenne a világ legtermészetesebb rendje, hogy időnként mindenki átesik fájdalmas és kőkemény kihívásokkal teli életszakaszokon. Az utána mondott kedves és együttérző szavaira már nem is emlékszem, de ez az első mondat mélyen belém vésődött. Fiatal emberként ugyanis ekkor értettem meg véglegesen, hogy ezeket a szituációkat nem tudja elkerülni senki, még a legnagyobbak sem; és aki egy krízisen megy keresztül, az nem gyenge, nem bűnös, nem is béna vagy „lúzer”, hanem éppen akkor a megszokottnál töményebb formában kapja az élet kihívásait. És ha mások is keresztülmentek ilyen helyzeteken, akkor ők is megbirkóztak velük, és nekik is sikerült utána talpra állniuk. Nem vagyok tehát egyedül. Ami pedig nekik sikerült, nekem is sikerülni fog!

Ez a felismerés rengeteget segített abban, hogy megtanuljam elfogadni ezt a válságos szituációt, és képes legyek szembenézni valóságával. Beláttam, hiába mondogatom magamnak: „Ez nem igaz! Ilyen velem nem történhet meg!” – a történések tagadása nem visz előre. Ugyanígy értelmetlen volt a korábbi léthelyzetemhez való foggal-körömmel ragaszkodás és az összes hősies erőfeszítésem, amely arra irányult, hogy fenntartsam a fenntarthatatlant. El kellett engednem a múltat, és tovább kellett lépnem a jövő felé, még akkor is, ha az teljesen ismeretlen és bizonytalan volt. Mindezt megértve, higgadtan, tiszta fejjel, minden lehetőségre nyitottan feltettem magamnak a kérdést: „Rendben van, itt vagyok ebben a helyzetben, de hogyan tudok belőle jobban kijönni, mint ahogyan belementem?”

Ez jelentette a fordulópontot. Egyrészt ott álltam a semmi közepén, sajgó szívvel és üres zsebbel, 8000 km-re a családomtól és a barátaimtól, minimális szociális hálóval, mi több, a vágyott pozíciót, amiért átrepültem az óceánt, és amiért mindent hátrahagytam, végül nem kaptam meg. Mégis, innentől kezdve már nem azt éltem meg, hogy zuhanok arccal előre a mocsárba, hanem hogy a kőkemény kihívások lehetőséget adnak arra, hogy hatalmasat fejlődjek az életben. Miközben minden erőmet összeszedve igyekeztem talpon maradni, egyszer csak ráeszméltem arra, hogy olyan dolgokat teszek meg egymás után, amik messze kimozdítanak a komfortzónámból. Saját határaim ismételt átlépése pedig nem kevés sikerélményt adott. Először még csak visszatekintve konstatáltam őket, majd tudatosan keresni kezdtem ezeket a helyzeteket. A trauma és a válság ekkor hirtelenjében kihívássá vált.

Ezen a ponton döbbentem rá, hogy tudok teljesíteni, sőt nemegyszer sikeresen, könnyedén és örömmel tudok még olyan életterületeken is előrelépni, ahol korábban gyengének éreztem magamat, vagy amiktől távol tartottam magamat, mondván, hogy ez nem az én terepem. E váratlan, meglepő sikerélmény szinte mámorító eszméléssé terebélyesedett bennem. Felszabadító érzés volt megtapasztalni, hogy pusztán azáltal, hogy tudatosan egy lehetőségként élem meg a válsághelyzetet, mennyit változom, mennyit fejlődöm, s miként nyílik meg és tágul előttem a világ.

Bár a nőt, akit addig életem szerelmeként szerettem, végül elveszítettem, olyan önismeretet és belső erőt nyertem, ami százszorosan kárpótolt ezért a veszteségért. Amit vesztettem, valójában sosem tartozott igazán hozzám, amit viszont elnyertem, annál inkább: egy igazabb, jobb, erősebb, bölcsebb és érettebb önmagammá váltam a folyamat végén. A teljes anyagi összeomlást, aminek réme egy ideig ott lebegett felettem, sikerült elkerülnöm, sőt egy idő után olyan forrásokat és lehetőségeket kaptam, aminek a segítségével nem csupán kimásztam a gödörből, hanem pár éven belül sokkal kényelmesebben és nagyobb bőségben éltem, mint bármikor korábban. Ott és akkor pedig egy váratlan lehetőség is megtalált, ami még a vágyott, de meg nem kapott pozíciónál is többet kínált: a fent említett professzorral közösen dolgozhattam egy projekten. E lehetőségre természetesen igent mondtam, és az azután következő két és fél év hatalmasat lendített rajtam az életben. Rengeteget tanultam, ki tudtam bontakoztatni kreativitásom egy eddig nem használt oldalát, számos barátra és kapcsolatra tettem szert, és a végén egy olyan új fejezetet tudtam nyitni az életemben, amely kezembe adta álmaim megvalósításának kulcsát.

Amíg pedig elmém felszíni része az elveszített kapcsolatot gyászolta, és minden erejét mozgósítva próbálta újra egyenesbe hozni az életemet, addig tudatosságom mélyebb tartományaiban hatalmas átalakulások mentek végbe. Önvalóm belső intelligenciája csendesen készítette elő a terepet egy teljesen megújult élet irányába. Ennek nyomán a tudatosan megélt válsághelyzet szélsebesen hajtott végig egy hosszú fejlődési folyamaton. Óriási erőt kaptam ezáltal, hogy szembenézzek évtizedes félelmekkel, megszabaduljak beidegződött rossz szokásoktól, gyakorlatoktól. Szinte katartikus megtisztulás volt ez a folyamat.

Jól mutatták ezt visszatérő álmaim, amelyekben a föld mélyébe vezető hosszú lépcsősoron leereszkedve egy poros, pókhálókkal beszőtt ódon pincébe vagy alagsorba értem, ahol aztán semmivé porladtak az ott rejtező évezredes csontvázak és különféle idejétmúlt tárgyak – egyszer még dinoszauruszcsontokról is álmodtam. Majd elkövetkezett életem egyik legmeghatározóbb álomélménye: egy égig nyúló karcsú torony tetején a csillagok porából egy gyermek születik. Bőre rózsaszín, hártyavékony, szinte alig képez határvonalat az aprócska test és a külső világ között. Érzékeny, éteri, az életbe alig belépett kis emberke ez, aki valami különös, égi csodát hordoz magában. Majd a karcsú torony hirtelen űrrakétává változik, és a csillagok közé emelkedik. Hónapokig töprengtem, hogy kit vagy mit szimbolizálhat az életemben ez a törékeny újszülött, mire rájöttem: én magam vagyok az. Önmagam újjászületett változata.

Ebben a száguldó fejlődési folyamatban és hatalmas belső átalakulásban alapvető szerepet játszott az, hogy tudtam transzcendálni. Noha külső világomban tombolt a vihar, minden alkalommal, amikor leültem meditálni, megtaláltam magamban a békét, az örömet és az erőt a folytatáshoz. Volt honnét merítenem. Tudatom legmélye, legbelső önmagam – Önvalóm – csendes és érintetlen maradt a viharok közepette.

Számomra ez a legnagyobb kincs a TM-ben: azt a képességet adja a kezünkbe, hogy bárhol, bármikor, bármilyen élethelyzetben vagy életkörülmények között pár perc alatt meg tudjuk teremteni magunkban a csend, a béke, az éberség, a tiszta elme és az öröm állapotát, egyszerűen azáltal, hogy visszatérünk legbelső Önmagunkhoz, ahhoz a határtalan tudatmezőhöz, amely természetétől fogva érintetlen a külvilág változásaitól. Még akkor is, amikor a személyiség külső részei fájdalmat, veszteséget vagy gyászt tapasztalnak, a tiszta tudat továbbra is tiszta tudat marad: az érintetlen béke és öröm otthona.

Amikor az ember elméje elcsendesedik, és megtapasztalja a tiszta tudatot, majd visszatér a mindennapi cselekvéshez, egy tágabb és magasabb perspektívából kezdi szemlélni az életét. Letisztulnak a gondolatok, elcsendesednek a kavargó érzelmek. A korábban az elménket teljesen betöltő nehézségek most egy kicsit távolabbi perspektívába kerülnek.

A probléma, mondta egyszer egy indiai bölcs, olyan, mint egy fűszál. Ha közvetlenül a szemünk elé tesszük, teljesen eltakarja a látómezőnket, és szinte nem is látunk mást. De ha már egy vagy két méterről szemléljük, egyáltalán nem tűnik olyan mindent betöltően hatalmasnak! Rájövünk, hogy ez is csak egy aprócska fűszál. Ebben a perspektívaváltásban segít minket a TM-technika – hogy tisztábban lássunk, és könnyebben találjunk békét, vigaszt, valamint kiutat és megújulást egy-egy kiélezett helyzetben.

A transzcendálásra való képesség adta meg számomra azt az éberséget is, hogy felismertem a válságban lévő esélyt, a lehetőséget a növekedésre. Túl tudtam lépni a fájdalmon, a traumán, és bár a szárnyaimat megtépázták az átéltek, mégis megerősödve jöttem ki a helyzetből. Más emberré váltam, érettebbé, bölcsebbé is talán, de a legfontosabb az volt, hogy a rendszeres meditáció megnyitotta bennem azokat a belső erőforrásokat, amelyekből merítve tudatosan „dolgozni kezdtem” magamon. A következő években óriásit léptem előre a személyiségfejlődés és az önmegvalósítás útján, és ez az időszak vált az alapjává annak, ahol most, évek múltán vagyok: azt az életet élem, amire mindig is vágytam, és amiért minden egyes nap – olykor naponta többször is – hálát adok.

A legcsodálatosabb az egész időszak alatt az volt, hogy a meditációim során korábban ritkán tapasztalt mélységeket éltem át, és ez a belső csend olykor még a külső viharokat is teljes mértékben elcsendesítette. Több alkalommal is megjelent bennem a Kozmikus Tudat[6] rezdíthetetlen békéje, amelynek perspektívájából láttam, hogy minden rendben van, és belső megpróbáltatásaim ellenére ráébredtem arra, hogy ez a próbatétel egyúttal kegyelmi adomány. E válság által egy olyan „beavatást” kínált a sors számomra, amelynek során viszonylag rövid idő alatt óriásit tudtam változni és növekedni. A kezdeti „kisiklás” jókora kanyarokat vágott le életem útjából, és hatalmas mértékben lerövidítette azt. A körülmények esélyt adtak a kezembe az ugrásszerű fejlődéshez, a transzcendencia rendszeres megélésének segítségével pedig élni is tudtam ezzel a lehetőséggel.

Maharishi sokszor mondja, hogy a változás a legjobb barátunk, sose álljunk ellen neki. Az ember egyik legfontosabb képessége a fejlődés útján az, hogy – ismét Maharishit idézve – „bármelyik pillanatban hátrahagyja azt, ami, annak érdekében, hogy azzá váljon, amivé lehet”. Hogy az ember tényleg bármely pillanatban képes legyen erre, ahhoz óriási belső stabilitás és rugalmasság szükséges. Ám pontosan ezt a stabilitást és rugalmasságot fejleszti ki bennünk a rendszeres transzcendálás.

Mese a hajótöröttről

Az alábbi történet kitűnően illusztrálja, hogy egy sorscsapásnak tűnő esemény akár isteni áldásnak is bizonyulhat, ám ezt sok esetben csak akkor látjuk meg, amikor már egy szélesebb perspektívából szemléljük az eseményeket:

Történt egyszer régen, valahol kint a nyílt tengeren, hogy egy viharban elsüllyedt hajó legénységéből csupán egyetlen matróz maradt életben. A tengeráramlások egy lakatlan szigetre sodorták, ahol ágakból, levelekből és kemény munkával kitermelt faanyagból kunyhót épített magának. Ez volt a menedéke, ahová az esők és a vadállatok elől visszahúzódhatott, és ahol a napközben gyűjtött élelmet tárolhatta. Hónapok teltek el a szigeten. Egy napon, amikor éppen ennivaló után kutatott, hatalmas vihar tört ki, és egy villám sújtott a házikóba, ami rögtön kigyulladt. Kétségbeesetten rohant vissza, ám kicsinyke otthonát már nem lehetett megmenteni: az építmény lángokban állt, és hamarosan porig égett. A hajótörött zokogva rogyott a földre, úgy érezte, itt a vég. Hirtelen elhatározással megindult a tengerpart felé, hogy a vízbe vetve magát befejezze életét. Ám a partra érve döbbenten vette észre, hogy egy csónakban emberek eveznek felé, messzebb pedig a hajójuk vitorláit is felfedezte. Rohanni kezdett feléjük, majd amikor odaért hozzájuk, megkérdezte őket, miként leltek rá. Ők így feleltek: a sziget mellett haladtunk el, s észrevettük a tüzet és a füstöt…

Mi minden okozhat válságot?

A híres pszichiáter, Norman Rosenthal The Gift of Adversity (A nehézségek ajándéka) című könyvében az alábbi három csoportba sorolja a válságos helyzeteket:

1. Balszerencse: Amikor valaki – úgymond – „rosszkor van rossz helyen”. Például egy hegyi úton haladva maga alá temeti a leomló hegyoldal.

2. Rossz döntés: Ha valaki ittasan vezet.

3. A hős útja, avagy a kaland: Amikor valaki „magának keresi a bajt”. Ez persze nagyon pozitív kaland is lehet, mert kiemel egy addigi élethelyzetből. Ilyen az, amikor a mesebeli hős elindul világgá, vagy amikor e könyv szerzője átköltözött a tengerentúlra, hogy aztán egy komoly életválságba fusson bele. Bár a kalandos élethelyzetet nemegyszer válságként fogjuk fel, élményanyaga mégis átformál és kiteljesít bennünket, végső soron pedig hozzásegít ahhoz, hogy megújulva teljesebb, magasabb szintű életet éljünk.

Rosenthal felsorolásán túl még az alábbiakat nevezhetjük meg egy válsághelyzet okaként:

4. Az élet átmeneti időszakai: Válságokat élhetünk meg az élet átmeneti időszakaiban is, amelyek sokszor már a születéssel elkezdődnek, és hasonlóképpen válságos időszak lehet például a felnőtté válás, a változókor, az öregedés vagy a közelgő halál.[7] Az átmenetek válságként való megélése különösképpen jellemző a modern társadalomra. A tradicionális világban élő emberek ezeket az időszakokat sokkal kevésbé élik meg problémaként, mert bármilyen erős változást hozzanak, a megbirkózáshoz óriási segítséget nyújt számukra a közösség, valamint a hagyományos, úgynevezett „átmeneti” rítusok. A modern ember viszont a legtöbb esetben egyedül és magára maradva küzd meg velük. Sem külső támaszt nem kap, sem belső eszköztára nincs ahhoz, hogy ezeket a helyzeteket megfelelően kezelje.

5. Veszteség: Krízis az is, ha valami veszteség ér. Ez lehet pénz, párkapcsolat, munkahely elvesztése; egy szeretett személy halála miatti gyász, de az is, ha költözés következtében kiszakadunk megszokott körülményeink közül. Ha váratlanul jönnek és készületlenül érnek bennünket, ezek még megrázóbbak lehetnek.

6. Traumák: Olykor rendkívüli krízist okozhatnak a traumák is: testi vagy lelki erőszak, bántalmazás, szexuális abúzus, váratlan katasztrófák sorozata, még olyan esetben is, amikor ezek nem velünk történnek, hanem csak tanúi vagyunk egy ilyen eseménynek. Az efféle tapasztalatok gyakran annyira mély sötétségbe taszíthatnak bennünket, amiből egyedül borzasztóan nehéz kitalálni – ilyenkor elengedhetetlenül fontos egy szakember segítsége![8]

7. Spirituális krízis: A válság egy sajátos formája lehet a spirituális krízis vagy „transzperszonális vészhelyzet”, amikor egy spirituális élmény hatására roppan meg – és alakul át – az ember értékrendje, magatartása, világképe, hitrendszere, céljai és egész addigi életútja. Egy ilyen erőteljes tapasztalás vagy tapasztalássorozat hatására egy olyan, az élet számos területére kiterjedő szellemi válságon és kiútkeresésen megyünk keresztül, amikor lényünk egésze egy rendkívül mély szinten keresi a kiteljesedést. A 70-es években kezdte felismerni a modern pszichológia és pszichiátria, hogy egyes esetekben a megváltozott tudatállapotokat átélő emberek tapasztalata nem az elmebetegség jele, hanem olyan belső energiák ébredését mutatja, amelyek integrálása komoly fejlődést, gyógyulást, belső átalakulást eredményezhet – különösen, ha ezt a helyzetet felismerik és megfelelően kezelik.[9]

8. A tudat fejlődése: Sok esetben tűnhet úgy, mintha közvetlenül a tudat fejlődése idézné elő a válságot. „Mióta a szellemi útra léptem, folyamatosan problémáim vannak” – hallottam nem egy spirituális keresőtől. Miért? Mert a tudatosság növekedésével kikerül a rendszerből a sok-sok éve cipelt és szőnyeg alá söpört belső szemét! Az igazság útján már nem lehet tovább statisztálni a hazugságnak. Annak, ami nem igaz, meg kell szűnnie.

Amikor egy válságos helyzetbe kerülünk, ne rémüljünk meg. Bármi is történik velünk, tekintsünk erre a helyzetre inkább úgy, mint ami gyógyítónkként, segítőnkként érkezett. Legjobb, ha alázattal fogadjuk, hadd vigyen át a fejlődés mindazon, amin át kell menni, és ha szükségét érezzük, ne féljünk attól sem, hogy segítséget vegyünk igénybe. A folyamatból megtisztultabban és bölcsebben kerülünk majd ki, akárhol is legyen az alagút vége.

Traumát követő növekedés

A pszichológia tudománya manapság már nem csupán poszttraumatikus stressz-zavarról (rövidítése: PTSD), de poszttraumatikus növekedésről (PTN vagy angolosan PTG, post-traumatic growth) is beszél. Richard Tedeschi és Lawrence Calhoun volt az a két amerikai pszichológus, akik a 90-es évektől fogva végeztek úttörő kutatásokat e téren. Meghatározásuk szerint a traumát követő növekedés „a rendkívüli kihívást jelentő életkörülményekkel való megbirkózás eredményeként megtapasztalt pozitív pszichés változás”.[10] Más szavakkal, traumán vagy krízisen átesett emberek néha annyira nagy fokú személyiségfejlődésen mennek keresztül, amely túlmutat a gyógyuláson, és a trauma előtti szintnél feljebb emeli őket.

Ez a felismerés, amely az elmúlt két-három évtizedben jelent meg a pszichológiában, és mára könyvtárnyi szakcikket írtak a témában, egyáltalán nem újdonság, hiszen szinte minden kor és kultúra mítoszaiban, meséiben és irodalmában megleljük azt az elgondolást, hogy az átélt megpróbáltatások hatására érik a személyiség, nemesedik a lélek. Nietzsche szállóigévé vált mondásával élve: „Ami nem öl meg, erőssé tesz.”