Eredeti cím: 30 Sunsets Para Enamorarte

Copyright © 2023, Mercedes Ron

© 2023, Penguin Random House Grupo Editorial, S. A. U.

Fordította: Sermann Eszter © 2024

Minden jog fenntartva. A könyv sem egészében, sem részben nem másolható a jogtulajdonos írásbeli engedélye nélkül.

Kivételt képeznek ez alól a könyvkritikáknál és recenzióknál felhasznált rövid idézetek.

Kiadta a Menő Könyvek, a Manó Könyvek Kiadó Kft. imprint kiadója.

A Manó Könyvek Kiadó az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja, 2024

1086 Budapest, Dankó u. 4–8.

Felelős kiadó: Kolosi Beáta vezérigazgató

Minden jog fenntartva.

Felelős szerkesztő: Liska Enikő

Olvasószerkesztő: Dobos Attila

Műszaki vezető: Rácz Julianna

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-584-617-7

Belénnek, a testvéremnek, valamint Nerinek, Germánnak, Romynak és Batúnak. Köszönöm, hogy mellettem álltatok, amikor megfordult velem a világ.

Armani öltönyt és Bemer cipőt viselt. A mellényzsebéből selyemkendő kandikált ki, ami alsó hangon is vagy kétszáz dollárba kerülhetett.

Akik nem ismerték, őszinte csodálattal néztek rá. Akik pedig ismerték, rettegtek tőle. Nem a kedvességéről és a türelméről volt híres, inkább az ellenkezőjéről. Félelmet keltett az emberekben. Talán volt is okuk félni. Termőföldek, cégek, repülőgépek és épületek hada felett rendelkezett. Cégvezetésének húsz éve alatt minden úgy ment, mint a karikacsapás… Legalábbis az ő számára.

Lehuppant a vadonatúj fotelébe az íróasztala mögé, ahol tizenkét ember is kényelmesen megebédelhetett volna. Kinézett az ablakon. Londonban aznap a szokásosnál melegebbre fordult az idő. Szinte biztosra vette, hogy elhívják a lóversenypályára. Hozzászokott a társadalmi helyzetéhez, a lelke mélyén mégis rettegett, hogy valaki megfosztja majd attól, ami az övé. Így aztán mindig nagyon vigyázott a dolgaira. A legjobb magánnyomozókat bérelte fel, és a legprofibb hírszerző ügynökségekkel dolgoztatott. Mindenki igyekezett a kedvére tenni a horribilis csúszópénz reményében, amit szemrebbenés nélkül húzott elő a farzsebéből. De amikor aznap reggel felkelt, valami furcsa, újfajta félelem kerítette a hatalmába… És ez az érzés cseppet sem hasonlított a szokásos félelemérzetéhez.

Megcsörrent a telefonja. Egy pillanatig hezitált, felvegye-e. Azt is megtehette volna, hogy nem törődik vele, csak fogja magát, és kimegy a lóversenyre. Randizik egy csinos lánnyal, felvág vele a barátai előtt, esznek-isznak egy jót, aztán a kedvenc elfoglaltságának szenteli magát, és megdönti a lányt…

De kénytelen volt fogadni a hívást. Jeffrey volt az.

Amikor felvette, valami azt súgta neki, hogy nem kap jó híreket.

– Mi a helyzet? – érdeklődött.

– Valaki kérdezősködik – közölte a férfi.

Mélyet sóhajtott.

– Valaki mindig kérdezősködik, Jeffrey. Van még valami? – kérdezte unott hangon.

– Ez most más – jelentette ki a beszélgetőpartnere, majd egy pillanatra idegesítő csendbe burkolózott. – Indonéziából jött a megkeresés… Pontosabban Balitól 26 mérföldnyire, egy szigetről.

Rámarkolt telefonra.

– Akkor ideje emlékeztetni egy illetőt a húsz évvel ezelőtt kötött egyezségünkre. Nem gondolod?

Jeff helyeselt.

– Szólj, ha van bármi fejlemény, és… És tudni akarom a nevét annak a valakinek, aki olyan dolog után kérdezősködik, amihez semmi köze.

Letette a telefont, és kibámult az ablakon. Ha valaki megpiszkálja azt az ügyet… Az öklével rácsapott az asztalra, és halkan szitkozódott. Ha valaki veszélybe sodorja azt az életet, amit olyan kemény munkával teremtett meg magának, az megnézheti magát. Kivétel nélkül mindenkivel leszámol.

1

Egy levél, egy telefonhívás és egy ügyvéd. Egy pillanat alatt száznyolcvan fokos fordulatot vett az életem. Az egyik nap még kontroll alatt tartjuk az egészet, vagy legalábbis azt hisszük. Kijelölünk egy utat magunk számára, elindulunk rajta, és keresztülgázolunk mindenkin, aki megpróbál meggyőzni bennünket arról, hogy tévedtünk vagy rosszul döntöttünk. A fenébe is! Szembeszállunk az egész világgal, még azokkal is, akiket a legjobban szeretünk, azért, hogy tanulhassunk és felkészülhessünk. De hibákat is vétünk, ez nyilvánvaló. A saját hibájából tanul az ember, de csakis akkor, ha kontrollált környezetben teszi.

Pilóta vagyok, pontosabban parancsnok, ezért úgy gondolom, hogy hibázni csakis kontrollált környezetben szabad… Az én világomban ezt a szimulátorok biztosítják, amik attól a naptól fogva, hogy betöltöttem a tizennyolcat, mindig is részei voltak az életemnek. Egy pilótának esze ágában sincs másokat kinyírni, már csak azért sem, mert azzal tuti, hogy a saját életét is kioltaná.

Amióta az eszemet tudom, mindig is imádtam az égboltot, és arra vágytam, hogy fent legyek a csillagok között. Azt akartam, hogy az összes felhő a barátom legyen, és én pillanthassam meg elsőként a napot, amikor felbukkan a horizonton. Kiskoromban a Pán Péter volt a kedvenc mesém. Nem azért, mert a főhős nem akar felnőni, inkább Csingiling varázsporára irigykedtem. Arról álmodoztam, hogy egyszer képes leszek szárnyak nélkül repülni, és arra szállok, amerre a szél elrepít.

Természetesen ez a korszak nem tartott sokáig. Elég korán benőtt a fejem lágya, talán túlságosan is korán a normális gyerekekhez képest… Akkor kezdtem el a járhatóbb utat keresni a repüléshez, amikor Csingilingnek már jobban vonzott a teste, mint a varázsereje.

Nemsokára megtapasztaltam, milyen érzés repülni. Tízévesen másodpilótáskodtam apám kisrepülőjén, és mire tizenkettő lettem, már gyakorlatilag önállóan vezettem. Elképesztő érzés volt! Bárcsak le tudnám írni, pontosan mit éreztem az első alkalommal! Ma is élénken él bennem, ahogy berreg alattam a motor, és az egész testemet elönti az adrenalin, a szél az arcomba vág, a légcsavarok kattognak, aztán felszáll a gép.

Azt hiszem, akkor tapasztaltam meg életemben először a szerelmet. Tisztára ráfüggtem arra az érzésre, ahogy távolodom a földtől, és egyre közelebb kerülök a csillagokhoz. Szerencsés vagyok. Nem mindenki mondhatja el magáról, hogy megtalálta a szenvedélyét, és mindig is tudta, mit akar kezdeni az életével. De az is kell a sikerhez, hogy az ember tanuljon, álmokkal és lendülettel tetőtől talpig felvértezve álljon a start mezőre, és ez nem könnyű. Tizennégy éves koromban összeszedtem minden bátorságomat, odaálltam a szüleim elé, és kerek perec kijelentettem:

– Apa, anya… pilóta akarok lenni.

Másnak sok év kell hozzá, vagy egy egész élet sem elég, én viszont kristálytisztán láttam magam előtt a célt.

És a többi… A többi már történelem.

—

Eljutott az agyamig, hogy valaki kopogott, de… Miért nem hagynak békén, csak egyetlen napig? Befúrtam a fejemet a párna alá. Megpróbáltam kizárni a külvilág zaját, és átkozódtam magamban az összes nyelven, amit csak ismerek. És az nem kevés. A pokolba küldtem mindenkit, aki nem hagy nyugodtan aludni.

– Nyisd ki az ajtót, Alex!

A rohadt életbe! Ez Nate.

Legszívesebben kikiabáltam volna, hogy az nyissa ki az ajtót, akinek két anyja van, de nem tehettem. Vele nem, mert ő az, aki azóta is elvisel, mióta kiderült… Mióta megtudtam azt a dolgot.

Egy hang a bensőmben egyfolytában szidalmazott, amiért még mindig képtelen vagyok pontosan megfogalmazni a problémát. Két év telt el azóta, hogy döntő fordulatot vett az életem. Oké. Az életem és a jövőm. De nagyon nehezemre esett beletörődni, hogy ilyen kegyetlen a sors. Nem kaptam már úgyis eleget a nyakamba?

Az elmúlt egy hét során felgyülemlett szorongás újra eluralkodott rajtam. Szörnyű érzés fogott el, mintha a lelkem kiszállt volna a testemből, hogy új gazdára találjon. Imádtam azt az életet, amit oly nagy nehézségek árán hoztam össze magamnak, de közben azt kívántam, bárcsak cserélhetnék valakivel, mert az enyém már sosem lesz a régi. Az a bizonyos hír örökre megváltoztatott mindent… Én pedig nem voltam rá felkészülve.

– Nyisd ki, vagy betöröm ezt az ajtót! – őrjöngött Nate.

Feltápászkodtam, és elvánszorogtam a hotelszoba ajtajáig. Amikor kinyitottam, ott állt előttem a világ legnagyobb seggfeje. Ja, és amúgy a legjobb barátom: Nate Olivieri. Akkor ismertük meg egymást, amikor betöltöttem a tizenhetet, és először repülhettem hivatalosan pilótaként. Együtt végeztük el a pilótaiskolát, és azóta olyanok vagyunk, mint a borsó meg a héja. De érdekes, hogy bár ősidők óta ismer, képtelen felfogni bizonyos dolgokat. Ha világosan és érthetően azt mondom neki, hagyjon békén egypár napig, akkor az pontosan azt jelenti, hogy hagyjon békén pár napig.

– Haver… Szánalmasan festesz.

– Menj a fenébe! – vágtam vissza.

Majdnem sikerült becsapnom az orra előtt az ajtót, de ő odalépett, és nem hagyta.

– Dehogy megyek – jelentette ki. Félrelökött, és becsörtetett a szobába. – A mindenit! Te döglött állatokat rejtegetsz itt?

Elengedtem a fülem mellett a megjegyzését, és visszafeküdtem az ágyba. Némi szerencsével még pár órát nyugodtan alhatok.

– Ha meguntad a saját a baromságaidat, akár be is csukhatod magad után az ajtót.

El sem jutottam az ágyig, mert elállta az utat. Megmasszíroztam az orrnyergemet, és vettem egy nagy levegőt. Nem veszíthetem el a fejemet… – mondtam magamban –, az nem fordulhat elő még egyszer.

– Jó hírem van számodra – jelentette ki a barátom.

– Képes vagy visszahajtani az idő kerekét tizenkét évvel?

– Majdnem – felelte kaján vigyorral. – Feltolom a seggedet egy repülőre, és olyan messzire repítelek innen, hogy amikor visszajössz Londonba, ki leszel cserélve.

– Mi a fenét hadoválsz itt össze?

Nate tele pofával vigyorgott, én pedig jól tudtam, hogy ha ilyen lelkes, abból semmi jó nem sül ki.

– Balira megyünk! – kiáltott fel kitárt karral.

– Mi van? – kérdeztem vissza.

Mintha kínaiul beszélt volna. Értettem a nyelvet, de mégsem fogtam fel, mit beszél, azért vágtam olyan idétlen fejet.

– Elutazunk! Mi ketten! Megpróbáltam rávenni Malcolmot is, hogy menjünk hárman, mint a régi szép időkben, de az a barom még mindig világ körüli úton van.

– Te megőrültél – feleltem. Kezdtem elveszíteni a türelmemet.

– Rohadt jó lesz! Élvezzük a napot, a tengert, a vad hullámokat, az isteni nasi gorenget… Sznorkelezünk, vízisíelünk – hadarta lelkesen, fel-alá járkálva. – Kifekszünk a partra, kivonjuk magunkat a forgalomból. Döntjük magunkba a piát, és megdugunk egy-két jó csajt, aki némi szórakozásra vágyik. Aztán meg… Aztán… Visszajössz, és jól megmondod…

– Dugulj már el, Nate! – vágtam közbe. – Állítsd le magad, vagy esküszöm, ha legközelebb én leszek a másodpilótád, kétezer méteren kinyitom a fülke ajtaját, és ejtőernyő nélkül löklek ki rajta. Megértetted?

Megragadtam a karját, kirángattam a folyosóra, és bevágtam magam után az ajtót.

– Te aztán bal lábbal keltél fel, haver… – morogta az ajtó túloldaláról.

Ledobtam magam az ágyra, és behunytam a szememet. Azt kívántam, bárcsak minden újra olyan lenne, mint régen. De az énem egy nagyon pici része tudta, hogy valójában nem ezt akarom, és arra volt szükségem, hogy ez a részem kerekedjen felül, és megnyerje a csatát.

—

Amikor órák múlva újra kinyitottam a szememet, egy pillanatra úgy éreztem, minden újra olyan, mint régen. Csodálatos érzés volt… Aztán a következő pillanatban körülnéztem, és rögtön felfogtam, hogy semmi sem áll távolabb a valóságtól. Nem történt változás.

Vagyis igen. Nate az asztalnál üldögélt a lakosztályomban, és éppen pötyögött valamit a laptopomon. Beletúrtam a hajamba, és idegesen összeborzoltam. Mindig ezt csinálom, amikor ideges vagyok, vagy amikor bepánikolok. Abban a pillanatban mindkettő igaz volt rám, megszorozva ezerrel.

– Te meg mi a fenét csinálsz itt? – vontam kérdőre.

– Már elfelejtetted, hogy ez az én szállodám? – vágott vissza. Fel sem nézett a monitor mögül.

– Az apádé.

Nate szája félmosolyra húzódott.

– Jó, oké.

Nate apja az Olivieri Luxushotelek tulajdonosa. Igen, az az Olivieri. A családjának az egész világon vannak szállodái. Erre az elsőszülött fiú úgy dönt, hogy fogja magát, és – fittyet hányva a családi vállalkozásra – pilótának áll, hogy magángépeket vezessen… Nagyjából úgy, mint én.

– Elárulnád, mi a fenét csinálsz az én laptopomon, az én szobámban?

Nate rám pillantott a számítógép felett. A kék szempár a monitor fényében még erősebben világított.

– Megpróbálok szerezni két repülőjegyet első osztályra. Az a rohadék Qatar Airways már teljesen betelt, csak a turistaosztályon maradt hely.

A szememet forgattam. Tudtam, hogy semmi értelme vitatkozni arról a nyamvadt utazásról. Nate már csak ilyen. Ha kihajítják az ajtón, ő visszamászik az ablakon… Ezért úgy döntöttem, kivárom, hátha megunja, és feladja a dolgot.

Kinéztem az ablakon. Időközben ránk esteledett, úgyhogy sikerült aludnom kábé öt órát. Leroskadtam a kanapéra, és megdörzsöltem az arcomat. Fogalmam sem volt, mit csináljak.

Úgy éreztem, az életem nincs felkészülve semmi ilyesmire, és én sem vagyok. Huszonkilenc éves vagyok, tizennyolc éves korom óta egyedül élek. Imádom a munkámat, rengeteget utazom, néha többet is, mint amennyit szeretnék. A munkám a szenvedélyem, de bőven hoztam érte áldozatokat. Mindig is tudtam, hogy ez az életforma nem tart örökké. De hogy mindent feladjak?! Épp csak most kezdődött el az életem!

– Szerintem holnapután kéne indulnunk… Igen, akkor hétfőre oda is érünk. Hogy ezek milyen bénák… Emlékszel, amikor Wyatt könyörgött, hogy reptessük el őt meg az egész családját Maui szigetére? Emlékszel? Fel is hívom mindjárt. Reméljük, a fejéhez kap, és bepasszíroz minket a következő…

Azon a ponton kikapcsolt az agyam, és csak bámultam kifelé az ablakon. A padlótól a plafonig érő üvegen át az épületek, az autók és az éjszaka fényei felébresztették az érzékeimet. Mindig is imádtam Londont. Soha nem alszik, akárcsak Manhattan. Ráadásul van benne valami előkelő, ami mindig is vonzott.

Anyám büszke lenne rám, ha tudná, hogyan gondolkodom. Bár sosem vallanám be neki, bizonyos dologokra kényes vagyok, és hazudnék, ha azt mondanám, nem akasztanak ki az ízléstelenül összeválogatott dolgok. Szeretem a rendet, a nyugalmat, a szervezettséget. Akkor vagyok nyugodt, ha minden holminak megvan a maga helye, én pedig tudom, mi hol van, és miért került oda. És ez nemcsak a tárgyakra igaz, hanem nagy általánosságban az életre is.

Három ember gondoskodik arról, hogy a Primrose Hill-i házamban minden pöpec, rendezett és jól szervezett legyen. Hannah feladata, hogy elkészítse az ételt, és tökéletes rendben bedobozolja nekem. A ruháim gondosan vasalva és összehajtogatva várnak rám, amikor hazaérek, és a jóisten irgalmazzon annak a bűnösnek, aki valamit nem rakott a helyére. Kényszeres vagyok. Igen, tudom, szörnyen hangzik, de ennek a tulajdonságomnak köszönhetem, hogy fiatal korom ellenére én lettem Anglia legtehetségesebb pilótája. És ezt nem én állítom. Elmondják helyettem az érmek, amiket azóta kaptam, hogy diplomát szereztem az Oxfordi Pilótaképző Akadémián.

Azért jutottam el idáig, mert képes voltam kontroll alatt tartani az életem minden területét. Minden tökéletesen összeállt, és a jövőm minden állomása meg volt szervezve.

– Eldobod az agyadat, ha meglátod a szigetemet – közölte velem Nate, mire hirtelen visszazökkentem a valóságba.

– A te szigetedet? – Hitetlenkedve bámultam rá.

– Nevess csak! Már négy éve járok arra a helyre. Ha azt mondom, hogy az a legjobb hely a világon a lazulásra, akkor az úgy is van.

Nate igazi sznob, némi hippi beütéssel. Egy isten háta mögötti szigetet választ ki a lazulásra, ahogy ő mondja. Lelép a hétköznapok elől, és mire visszajön, ki vannak cserélve a csakrái, akármit is jelentsen ez…

Én meg, őszintén szólva, már az idejét sem tudom, mikor voltam utoljára nyaralni négy napnál hosszabb ideig… Szeretek dolgozni, és a cégnél az ügyfelek sokszor kifejezetten engem kérnek, ha pilótára van szükségük. Így aztán kevés szabadidőm marad, és sok éjszakát töltök el szerte a világon ötcsillagos szállodákban. Nem panaszkodom. A munkámnak köszönhetően nincsenek anyagi gondjaim. Nagyon fontos emberek társaságát élvezem, akik körében igazi barátságokat kötöttem.

Megcsörrent Nate telefonja, és félbeszakította a gondolatmenetemet.

– Hahó! Igen, Wyatt. Mi a helyzet, haver? – szólt bele.

Nate intett nekem, de én a fülem botját sem mozdítottam. Felkeltem a kanapéról, odavánszorogtam a minibárhoz, és töltöttem magamnak egy pohár whiskyt tisztán. Valahol azt olvastam, hogy a másnaposságra a még több pia a gyógyír… Ki vagyok én, hogy megkérdőjelezzek egy ilyen szívderítő állítást?

– Igen, sürgős – harsogott Nate a hátam mögül –, különben nem kérnék ilyet. Nem… Persze hogy nem vihetjük el egyik gépet sem.

Összeakadt a pillantásunk. Megpróbáltam beleszuggerálni az agyába, mit gondolok, de ő csak mondta tovább a magáét:

– Igen… Két jegy az első osztályra… Denpasarba, igen… Tökéletes, haver! Nagyon köszönöm! Sima ügy!

Újra a számhoz emeltem a poharat.

– Volnál szíves jó képet vágni a dologhoz? Én itt a csillagokat is lehozom az égről…

– Én nem megyek, Nate – vágtam a képébe kertelés nélkül. – Ne is erőlködj… Vagy már elfelejtetted, hogy én nem léphetek le csak úgy, mint amikor kis hülyegyerekek voltunk?

Nate halálos nyugalommal bámult rám a kanapéról.

– Pont a történtek miatt kéne egy kicsit lelazulnod. Kimozdulsz Londonból, és tisztes távolságból átgondolod, mi legyen a következő lépés…

– Nem lesz semmiféle következő lépés, Nate! A fenébe is!

Úgy kiakadtam, hogy mérgemben összeroppantottam az üvegpoharat, ami ezer darabra tört, és elvágta a kezemet. Halkan szitkozódtam. Nate rezzenéstelen arccal bámult rám.

– Csak harminc nap, Alex. Harminc nap, hogy visszatalálj önmagadhoz. Harminc nap…

– És harminc nap alatt majd hozzászokom a gondolathoz, hogy lőttek mindannak, amit mostanáig az életemnek hittem?

Nate erre már nem is reagált, én pedig bevonultam a fürdőszobába.

Úgy éreztem, eljött az idő, hogy elfogadjam az új valóságot.