Dr. Csernus Imre korábbi könyvei
a Jaffa Kiadónál

A fájdalom arcai

A férfi

A férfi - Srácoknak

A harcos

A kiút

A nő

A nő - Csajsziknak

Drogma

(Dobai Benedekkel és Tárnok Alfonzzal)

Egy életed van

Én és te

Felnőtt húsleves (Pampuryk Péterrel)

Főnix

Ki nevel a végén?

részlet

© Dr. Csernus Imre, 2024

© Jaffa Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva!

Borítóterv Tillai Tamás

Szerkesztő Mörk Leonóra, Rados Richárd

Felelős szerkesztő Schultz Judit

Felelős kiadó Jaffa Kiadó

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

ISBN 978 963 687 134 5

Elektronikus változat

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

TARTALOM

1. A büszke magyar

2. A szavahihető magyar

3. A tudatos magyar

4. A találékony magyar

5. A boldog magyar

6. A himnuszéneklő magyar

7. A felelősségteljes magyar

8. A szenvedélyes magyar

9. A példamutató magyar

10. A hiteles magyar

11. A sikeres magyar

12. A külföldön élő magyar

13. A pozitív magyar

14. A hősies magyar

15. A hagyományőrző magyar

16. Az ünneplő magyar

17. Az öntudatos magyar

18. A tüzes szemű magyar

19. Az őszinte magyar

20. A változtató magyar

21. A közösségi magyar

22. Az ízeket élvező magyar

23. A jövőépítő magyar

Mielőtt elkezded olvasni a könyvet, megfogalmazhatod, hogy te mitől érzed magad magyarnak.

Én,

az alábbiaktól érzem magam magyarnak:

1. A büszke magyar

Mostanában sokat foglalkoztat a világválság, a háborúk, a globalizációval járó félelmek témája, és ezen gondolkozva egyszer csak felidéződött bennem egy isztambuli élményem. Rengetegszer megfordultam már Isztambulban, és az egyik látogatásomnál legnagyobb megdöbbenésemre felfedeztem, hogy lehet török bort kapni. Furcsállottam, hogy egy iszlám országban létezik ilyesmi, de megkóstoltam, és kiderült, hogy kimondottan jó bort csinálnak. Aztán jött a második meglepetés: az üveg címkéjén az állt, hogy Proudly Turkish, vagyis a készítői büszkék rá, hogy az egy török termék.

Ez volt az a pillanat, amikor eszembe jutott, hogy miután átjöttem Magyarországra, hiába kérdezgettem az ittenieket, nem tudtak válaszolni rá, mitől érzik magukat magyarnak. Ha erősködtem, akkor megemlítették a nyelvet, a kultúrát, de amúgy inkább csak a vállukat vonogatták, mert a téma láthatólag nem is foglalkoztatta őket. Engem viszont régóta érdekel, csak valahogy én is mindig félretettem, mígnem a jelen történései és a büszke török bor esete szembesített azzal a kérdéssel, hogy vajon mi, felnőttek milyen mintát adunk át ezen a téren a fiataloknak. Mert a magyarságot éppúgy tőlünk veszik át, mint oly sok minden mást. De mit tanuljanak el tőlünk, ha mi ezzel egyáltalán nem foglalkozunk? És vajon mi, az idősebb generáció tagjai egyáltalán tudjuk-e, mit jelent magyarnak lenni?

Ahogyan ez lenni szokott, ha az embert elkezdi foglalkoztatni valami, hirtelen sorra szembejönnek vele a témához kapcsolódó információk. Én is így jártam, mert a 2023-as diáktüntetések kapcsán egy alkalommal pontosan erről kérdezték a fiatalokat. Eléggé vegyes reakciók érkeztek, a „balsors, akit régen tép” fordulattól kezdve odáig, hogy ez a téma összekapcsolódott a politikával, emiatt kompromittálódott, ezért nem is akarnak a fiatalok ebbe bevonódni. Ekkor éreztem azt, hogy mindenképpen írnom kell róla, de volt bennem némi félsz. Nem attól, hogy majd kapok hideget-meleget, az már régóta nem érdekel, hanem hogy vajon sikerül-e megfelelő szavakkal megfogalmaznom a lényeget. Talán a hagyaték a jó szó arra, amit szeretnék: egy olyan könyvet alkotni, amely olyan belső erőt és energiát sugall, hogy ha a kezébe kerül az akár belföldön, akár külföldön élő honfitársainknak, ők ténylegesen büszkék legyenek arra, hogy magyarok. Hogy rá lehessen írni: Proudly Hungarian.

A könyvön gondolkozva eszembe jutott egy másik mondat is, amit egy szerb fociedzőtől hallottam, akivel egy fociklubnál dolgoztunk együtt. Egy alkalommal azt mondta nekem szerbül: „Nem akarlak megbántani, mert te nagyon jó srác vagy, de Szerbiában létezik egy mondás a magyarokról. Úgy hangzik, hogy a magyarok szolgának valók.” Nagyon kemény állítás, engem mégis elgondolkoztatott, hogy valóban, megvan-e a belső tartásunk? Él-e még bennünk a virtus? Mert sokszor úgy érzem, hogy nem. Gyávák vagyunk kimondani az érzéseinket, gyávák vagyunk felelősséget vállalni, gyávák vagyunk kiállni önmagunkért váratlan, ismeretlen és új helyzetekben is. A gyáva magyar fél szenvedélyesen élni, ezért tele van bűntudattal, és ez a kisugárzásán, a viselkedésén és a szóhasználatán is látszik. Aki olyan szavakat használ, mint „próbál”, meg „talán", meg „kicsit”, arról nem jelenthető ki, hogy élne benne az egykori magyar virtus.

A középkori Európában vajon miért kezdtek el félni a magyarok nyilaitól? Nem a nyilaktól féltek, hanem valami mástól: olyan hozzáállással jöttünk be a pusztáról, amivel a más életmódhoz és körülményekhez szokott nyugat-európaiak nem találkoztak. Lehet erőszakosnak minősíteni a kalandozó magyarokat, meg lehet azt mondani, hogy nem tisztelték a magántulajdont. De lehet úgy is felfogni, mint az indiánok esetében a vadságot és az agressziót, amelyet tekinthetünk az öntörvényűség, az önazonosság, a szabadság, a függetlenség megnyilvánulásának. Svájcban, St. Gallenben van a világ egyik legrégebbi könyvtára, és a 8. században alapított apátság történetének az egyik legnagyobb traumája az, hogy 926-ban jöttek a magyarok, és feldúlták. Hogy pontosan mi történt, arról megoszlik a krónikások véleménye. Bizonyos Ekkerhard barát szerint amikor híre jött, hogy közelednek a magyarok, az apát úgy intézkedett, a szerzetesek hagyják el a kolostort, az értékes könyveket és ereklyéket pedig szállítsák át a közeli Reichenau szigetére. Úgy tűnik azonban, nem sikerült mindenkinek elmenekülnie, mert amikor a magyarok megrohanták az apátságot, a véletlenül ott maradt, nem túl éles elméjű szerzetest, Heribaldot békén hagyták. A magyarok magukhoz ragadtak mindent, amit csak találtak, felélték az apátság étel- és italkészletét, Heribaldot is bevonva a lakomázásba, majd útnak indultak hazafelé. Amikor a többi szerzetes visszatért, Heribald boldogan számolt be nekik arról, hogy ezek a magyarok rendkívül szimpatikusak, ő még soha ilyen vidám alakokkal nem találkozott a kolostorban.

Ha elolvassuk a St. Gallent felkereső magyar turisták személyes beszámolóit különféle blogokon, többen említik, milyen cikinek érezték, amikor az angol nyelvű idegenvezetés során végig kellett hallgatniuk ezt a történetet és a kalandozó magyarok egyéb tetteiről szóló ismertetőt, húzták a nyakukat, nehogy kiderüljön, hogy ők is magyarok. Elvégre ki hallja szívesen, hogy az ősei raboltak, öltek, fosztogattak, még akkor is, ha a korabeli krónikások dicsérték a magyarok kiváló taktikáját és harckészségét, és azt, mennyire szeretik a bort, a zenét, a táncot és a finom falatokat? De ha meggondoljuk, ahogy sétálgat az ember Törökországban, azt látja, hogy az ottaniak, akik egykor leigázták a fél világot, mégis büszkék rá, hogy törökök. És ugyanezt más népekről is elmondhatjuk, hiszen az évszázadok során sok nép művelt rengeteg dicstelen dolgot.

Miért van az, hogy ránézel egy görögre, és azt látod, hogy büszke magára? Hogy ránézel a törökre, ránézel az olaszra, ránézel a spanyolra, és azt látod, hogy árad belőlük a masszív energia? De ha ránézel a magyarra, az hová tartozik? A külföldi, akivel elkezdesz beszélgetni, ha meghallja, hogy magyar vagy, akkor hová tesz téged? Hol vagyunk mi? Miért hiányzik belőlünk egy olyan energia, ami az olaszokban megvan, a görögökben megvan, az amerikaiakban megvan? Persze felmerülhet rögtön az a kérdés, hogy miért kellene nekem büszkének lennem arra, hogy valamely nemzethez vagy néphez tartozom. Miért lennék én különb másoktól azért, mert magyar vagyok, vagy görög, vagy amerikai? Valójában egyik sem különb. De van olyan nép, amelyik büszke magára, és van olyan, amelyik csak állítja magáról, hogy büszke, de valójában nem az. És mi ez utóbbi kategóriába tartozunk.

Szoktak ilyenkor az aktuális politikai helyzetre hivatkozni, azt mondani, hogy azért nem büszkék a magyarságukra, mert ez vagy az az ember, kormány vezeti az országot, de szerintem ez téves megközelítés. Mindig lesznek olyan vezetők, akikkel egyetértünk, és akikkel nem. Ez abból a szempontból zsákutca, hogy előbb-utóbb minden politikus eltűnik a színtérről, jön utána a következő, és utólag csak a politológusok elemzik majd az adott vezető vagy kormány tevékenységének előnyeit és hátrányait. Érdemes tehát elhárítani ezt a logikát, már csak azért is, mert egy jófajta identitást nem tör az össze, ha átmenetileg olyan kormány irányítja az országot, amelynek a politikájával nem feltétlenül értünk egyet. Ennél sokkal izgalmasabb, hogy milyen értékek alapján alakulhat ki ez a tartás.

Van egy kedves ismerősöm, aki a munkájából adódóan gyakran kerül olyan helyzetbe, hogy külföldi látogatókat kap, és két nap alatt kell úgy összeválogatnia a látnivalókat, hogy azok képbe tegyék az illetőt a magyar történelmet, értékeket, hagyományokat illetően. Azt mesélte, hogy ilyenkor mindig olyan helyeket keres, amelyekkel ő maga is tud azonosulni. Ehhez pedig kocsi kell, mert a helyszínek szanaszét találhatók az országban, holott, mondta, a világban vannak olyan városok, ahol egy sétára fel lehet fűzni az adott nemzet értékeit, és nemcsak építményeket lehet ilyen módon bemutatni, hanem belső értékeket is. Neki viszont sokkal nehezebb feladat megmutatni egy külföldinek, hogy hol él ő, a magyar vendéglátó, és ebben mi a jó.

Úgy látom, a mi nemzeti öntudatunk különböző sportesemények idején a legerősebb. Hogyha közeledünk egy adott eredmény eléréséhez vagy annak lehetőségéhez, akkor az egész ország piros-fehér-zöld zászlókba öltözik. Aztán amikor bekövetkezik a csalódás, vagy egyszerűen amikor az adott eseménynek vége van, akkor a zászlók eltűnnek. Akkor azonnal magasba csap a büszkeség lángja, ugyanúgy, mint amikor 2023-ban két magyar tudóst is Nobel-díjjal tüntettek ki. A Nobel-díjasok számát illetően eddig is jól álltunk, most még jobban állunk, ott vagyunk a világ élvonalában. Persze, ha valaki elolvassa a hírt, hogy Nobel-díjat kapott egy magyar tudós, annak örül ugyan, de ott vannak a mindennapi gondok, a betegségek, a párkapcsolati zűrök, az egzisztenciális nehézségek, és ezek miatt gyorsan el fogja felejteni az egészet, vagy azt mondja, oké, de ezt nem ő érte el, miért kellene ezzel neki dicsekednie?

Alapvetően természetesen az egyéni teljesítmény számít, mégis igenis jó dolog valaminek a részének lenni, valamihez kötődni, és ezáltal egész egyszerűen jól érezni magunkat. Nem következik ebből, hogy más népeket rosszabbnak tartunk, egyszerűen csak eltölt minket az elégedettség. Sok helyen jártam a világban, olyan országokban, ahová sok bevándorló érkezett, és erős a fogadókészség, de Angliában éreztem a legjobban azt, hogy mindenki nagyon szívesen teszi magáévá a helyi többségi kultúrának az elemeit, és válik britté. Nagyon erős beszívó, integráló ereje van az angol kultúrának. Ezért gondolom, hogy egy angol ember valószínűleg nincs olyan bajban a nemzeti identitásával, mint mi, hanem jobb viszonyt ápol vele, és jobban meg tudja élni azt, hogy jó annak a közösségnek a része lenni.

Rólunk az általános nézet az, hogy nagyon pesszimista nemzet vagyunk, feketén látjuk a jövőnket, nincs önbizalmunk, képtelenek vagyunk együttműködni. Másfelől az is általános kép, hogy a magyar ember okos, a magyar csajok nagyon szépek, a gulyás fantasztikus, de ettől eltekintve ha felmerül a kérdés, hogy milyennek látnak minket mások, akkor elsőnek az unalmas szó bukkan fel. Utoljára talán a '90-es évek elején számítottunk érdekesnek, annak idején még a frankfurti könyvvásár díszvendégei is lehettünk, elsősorban a rendszerváltásnak köszönhetően, azután eltelt egypár év, és teljesen elmúlt ennek a bája.

Nyilván ebben az is szerepet játszik, hogy a magyarság mindig is kicsi nemzet volt, és Trianon óta területileg is kicsik vagyunk. És ami ennél sokkal fontosabb, hogy mind nyelvileg, mind genetikailag jellemző ránk a rokontalanság, olyan értelemben, hogy földrajzilag olyan környezetbe belehelyezve élünk, szláv és germán népekkel körülvéve, ahol körülöttünk nagyjából mindenki rokon, mindenki megérti a másikat az egyik irányban is, meg a másik irányban is. Talán a baszkok lehetnek hasonló helyzetben, mint mi, meg az írek. Azért az írek az utóbbi években elég jól kinőtték magukat, holott mindenki lenézte őket hosszú évszázadokon keresztül, pedig belőlük aztán nem hiányzott a tartás, és 700 éven át végig küzdöttek az angolok ellen. Mégis lenézték őket, elég csak az olyan mondatokra gondolni, mint a „feketéknek, íreknek és kutyáknak tilos a belépés”. Aztán csatlakoztak az EU-hoz, elkezdett oda dőlni a pénz, odatelepedett a sok nemzetközi cég, fejlődésnek indult az ír gazdaság, és amióta ők a kelta tigris, mindenki tisztelettel néz rájuk.

De nemcsak az EU-s pénz dőlt oda, hanem azok az írek, akik kikeveredtek Amerikába vagy máshová, megőrizték az erős kapcsolatukat az otthoniakkal, és segítették őket. Mi, magyarok viszont gyilkoljuk egymást. Vajon miért? Miért nem fogadjuk el egymást? Miért nem örülünk egymás sikereinek? Miért alakult ki az irigység? Valójában ezért nem fejlődünk.

Lehet azt mondani, hogy pesszimista a hozzáállásunk az élethez, mégis még mindig itt van ez a 10 milliós nép, nem tűntünk el a semmibe, megvan az ország. Szerintem egyszerűen azért élhettük túl a történelem viharait, mert amikor a virtus elszállt, és már nem rettegtek a magyarok nyilaitól az ellenfeleink, akkor mi ezerrel alkalmazkodtunk, hol a törökhöz, hol a szerbhez, hol a némethez, hol az oroszhoz, mikor kihez kellett. Érdekes, hogy ugyanakkor megőriztük a nyelvünket, ami egyfelől nagyon remek, másfelől lehetséges, hogy pont ez zárt el előlünk bizonyos lehetőségeket. Talán ha felvettük volna a német nyelvet, a történelmünk is másképp alakul. Mindenesetre erőn felül alkalmazkodtunk, és az alkalmazkodás már egy jó ideje átment megalkuvásba: az életünk különböző helyzeteiben lementünk kutyába.

A magyar történelem során a török hódoltság, az osztrák birodalmi lét, meg egy kis szovjet alávetettség – lényegében ezek a nagyobb elemek, erről szól a sok-sok száz év. A független állami lét ennél jóval rövidebb időszakot tett ki. Ha viszont körülnézünk Európában, látunk olyan büszke identitásokat, amelyek könnyen adnak tartást az ott élőknek, akik mögött több évszázadnyi történelem áll függetlenséggel, dominanciával, értékekkel. Mi ezzel akkor is bajban vagyunk, hogyha igenis akadnak ellenpéldák a történelmükben, mint amilyen az erős Magyar Királyság volt a 14. század környékén, vagy mint a felkelések meg függetlenségi harcok voltak az elnyomottság idején, bár ezek többnyire elbuktak. A bennünk dolgozó kulturális gének végül is mind az alkalmazkodásról szólnak, nem arról, hogy lobogtatjuk a zászlót, és óriási tömegek vágtatnak utánunk. Alkalmazkodunk, de nem vesszük észre, amikor ez már átmegy megalkuvásba, ezáltal pedig kialakul a búvalbéleltség.

A sikeresség vagy a sikertelenség nagyon fontos identitásképző, pozitív vagy negatív értelemben egyaránt, és a magyar történelem nagyon hosszú idő óta a kudarcok, a bukások, az elpuskázott lehetőségek története, vagy legalábbis erre fókuszálunk. Ehhez jön még pszichológiai szempontként a felelősség elhárítása, a mások hibáztatása. Mert ugye Európa nem hálálta meg, hogy mi itt a végeken megvédtük a pogány török hódítástól a nyugati kultúrát. Mert az oroszok beleavatkoztak a szabadságharcba. Mert az amerikaiak nem jöttek be '56-ban, hogy segítsenek. Ezek a kijelentések egyébként tartalmaznak igazságot, méghozzá nemcsak nyomokban, hanem nagy adagokban is, mert szerintem például a magyar végvári katona tényleg hihetett abban, hogy az ő dolga megvédeni a kereszténységet. Az ő identitása tehát egyértelműen európai volt, de közben magyar is, élt benne a virtus, másként ült a lovon, másként fogta meg a fegyvereit, másképpen öltözködött, másképpen beszélt, mint a tőle nyugatabbra élők. De amit mi ebből ma megkapunk, az a sikertelenségünk, a rokontalanságunk, meg hogy még az Egyesült Államokban sem tudtunk akkora kisebbséget képezni, mint az írek.

Még azt is meg tudjuk élni sorscsapásként, hogy nekünk nem volt olyan szerencsénk, hogy értenénk, mit mond a világ, vagy a világ értené, mi mit mondunk. Pedig ez pont szolgálhatna egy nagyon pozitív identitás alapjául, mert az, hogy a történelem fordulatai és a végtelen alkalmazkodásunk ellenére megőriztük a nyelvünket, az abszolút sikersztori. A világ is láthatja, mennyire fantasztikus a nyelvünk, József Attila nyelve, a Marslakók (ahogy az Egyesült Államokban a híres magyar tudósokat nevezték) nyelve. A híres drámaíró, G. B. Shaw például azt írta, „Bátran kijelenthetem, hogy miután évekig tanulmányoztam a magyar nyelvet, meggyőződésemmé vált: Ha a magyar lett volna az anyanyelvem, az életművem sokkal értékesebb lehetett volna. Egyszerűen azért, mert ezen a különös, ősi erőtől duzzadó nyelven sokszorta pontosabban lehet leírni a parányi különbségeket, az érzelmek titkos rezdüléseit.” A nemcsak meseíróként, hanem nyelvtörténészként is maradandót alkotó Jacob Grimm pedig úgy nyilatkozott, „A magyar nyelv logikus és tökéletes felépítése felülmúl minden más nyelvet.”

De akkor miért nem vagyunk rá büszkék, hogy ilyen hatalmas kincs van a kezünkben? Az egyik lehetséges válasz erre az, hogy azért, mert nem tudjuk beváltani a zsetont! Azért nem vagyunk büszkék a nyelvünkre, mert nem tudunk odamenni vele a kasszához, és besöpörni a nyereményt, elérni, hogy felnézzen ránk a világ, amiért nekünk ilyen különleges nyelvünk van. Holott itt jön a lényeg! Mert már megint a világtól várjuk el, hogy felnézzenek ránk. Mi lenne, hogyha először mi néznénk fel magunkra? Mi lenne, hogyha megfordítanánk a dolgot, és nem állandóan várnánk a zsetonra a pénztárnál, hanem megértenénk, hogy a zseton ott van nálunk? Mi lenne, hogyha végre elkezdenénk saját magunknak megfelelni? A saját országunkban, a saját nyelvünkkel, a saját tájaink szépségeivel, építészeti, kulturális és egyéb hagyományával. Jól érezni magunkat a saját bőrünkben, jól érezni magunkat itthon.

A Jaffa Kiadó könyveinek teljes választéka
megvásárolható könyvesboltunkban:
1114 Budapest, Vásárhelyi Pál u. 10.

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License