MÉGIS ÉLÜNK

Trianon 100

A Magyar Művészeti Akadémia

író, költő és irodalomtörténész

tagjainak antológiája

A kötet megjelenését

a Magyar Művészeti Akadémia

támogatása tette lehetővé.

A szerzők válogatása alapján

szerkesztette:

Mezey Katalin

A szerzők életrajzait

Mórocz Gábor és Bartusz-Dobosi László

készítette.

ISBN 978-615-5886-86-7

Minden jog fenntartva.

© A tartalomjegyzékben szereplő szerzők, 2021

© Orpheusz Kiadó, 2021

Ács Margit

Bűnös mulasztás

A kommunista magyar állam legsúlyosabb következményekkel járó bűne, hogy a szovjet blokkba tartozó, internacionalista ideológiát hirdető, de velejéig nacionalista szemléletű országok gyűrűjében egyedüliként megtagadta a nemzeti érzést, veszélyforrásnak és ezért üldözendő hagyománynak tekintette a nemzeti tudatot. Ünnepi alkalmakkor alkalmazta ugyan, a lehető legfelszínesebb formában, a piros-fehér-zöld szalagokat, a népdalt, a néptáncot, de szégyenteljesnek mutatta be a magyar történelmet (egy-két forradalmunk kivételével, ezekről is torzított ismereteket adva), és nemzedékek sora előtt hallgatta el a trianoni tragédiát. Pontosabban az iskolai tananyag a Horthy-rendszer „kárhozatos téveszméjének”, az irredentizmusnak az összefüggésében tárgyalta, és még a nyolcvanas években is kijöttek az iskolákból tanulók, akik nem tudták, hogy lakosságát tekintve Magyarország Magyarországgal határos. Legfeljebb a családokban világosodhattak fel a gyerekek arról, hogy elszakított nemzetrészek élnek a határokon túl minden égtáj irányában, sőt, esetleg közeli rokonaik, amennyiben a fölmenőik, legalább részben, Erdélyből, Felvidékről, Délvidékről, Kárpátaljáról, netán Burgenlandból származtak el. A hetvenes évektől már voltak írók, néprajzosok, lelkes fiatal civilek, akik bejárták az elszakított vidékeket, leginkább Erdélyt, de a többség még sokáig románozta a székelyeket, csehszlovákozta a felvidéki magyarokat, jugózta a délvidékieket. A félelem és sértettség az ő válaszreakcióikat sem hagyta érintetlenül: a „jugók” például az eltaszítottak dacosságával és a jobb egzisztenciális körülmények között élők fölényével általában lenézték a többi magyart, elsősorban az anyaországiakat.

1964-ben úgy kerültem ki az egyetemről, hogy tudni tudtam ugyan, mi volt Trianon és Jalta, és fájdította szívemet, de csak a Szépirodalmi Kiadónál, ahol lektorként munkát kaptam, vált valós tapasztalattá a környező országokban élő magyarság létezése, megélt (túlélt) traumái és szorongattatása a többségi nacionalizmusok által. Az úgynevezett „közös könyvkiadás” hivatalos programjában minden elszakított terület magyar könyvkiadóitól rendszeresen és bőséggel kaptunk kéziratokat, amelyeket megrendelésre javasolhattunk, és javasoltunk is minden esetben, hiszen az országok közötti egyezség alapján ugyanannyi könyvet lehetett az illető országba küldenünk a hazai könyvtermésből, amennyit onnan átvettünk. (A Forum kiadó könyvei drágák voltak, mert devizában számolták el őket, de emlékezetem szerint ezek is bekerülhettek a magyarországi könyvpiacra.) Voltak olykor ideológiai eredetű cenzúrázások is, ezek felettes hatóságainknál történtek; két könyvre emlékszem, amely fennakadt a rostán. Az avantgárd irodalommal szemben Magyarországon hivatalos idegenkedés érvényesült, ezért Bori Imre avantgárdot preferáló irodalomtörténete nem jöhetett át, s a szlovákiai antológia, Az egyszemű éjszaka sem a „rossz közérzetet sugalló” szellemisége miatt. A könyvcsere azonban egészében áldásos eredménnyel járt: már a hetvenes években Magyarországon is elismert író lett Szilágyi István, Gion Nándor, Tőzsér Árpád, ünnepelték Sütő Andrást, Kányádi Sándort, később Grendel Lajost, Tolnai Ottót, hogy csak a legsikeresebbeket említsem. Szakmai körökben természetesen sokkal bővebb lett a névsor, tehát mint annyi fontos térnyerés, a nemzeti egység gondolata is az irodalomban történt meg először.

De mindez kevés volt, szinte semmi ahhoz a tudatlansághoz és közönyhöz képest, amely még 2004-ben is megnyilvánult, a népszavazás eredménytelenségében, tizennégy évvel a rendszerváltozások, vagyis a szocialista tabuk megszűnése után. A hetvenes évek végén, amikor Illyés cikksorozatának megjelenése és az ezen cikkeket Szellem és erőszak címmel összegyűjtő kötet meg nem jelenése után a kiadókban elrendelték minden leadott kézirat újraolvasását, hogy kigyomláltassanak belőlük azok az elemek, mondatok és szavak, amelyek „a szomszédnépek érzékenységét sérthetik”, és például a Szegény kisgyermek panaszai Olcsó Könyvtári kiadásából gondosan kihúztak néhány versszakot, továbbá elálltak Móricz Erdély-trilógiájának soron következő kiadásától pusztán a címe miatt, kínunkban csak nevetni tudtunk. (Néhányunkat a kiadónál felmentettek ez alól a szégyenteljes munka alól, mert megbízhatatlannak minősültünk, hála Istennek.) De 2004-ben már semmiféle kínos vigyorra nem maradt okunk. Az a népszavazás a kommunista éra, a Kádár-rendszer súlyos kártevésének a kézzelfogható bizonyítéka volt.

De ez csak fele a bűnnek, amit az a rendszer elkövetett a magyar nemzet ellen. Nehéz itt arányokat kijelölni, de talán a kisebbik felét képezi, hiszen itt belül, egymás között, lassanként mégiscsak gyógyulni kezdtek a tudatlanság és a közöny által okozott sebek. Amin azonban szinte lehetetlen változtatni, az a nagyvilág tudatlansága a Trianonban hozott döntés magyar tragédiájáról. A lakásunkban egy Nagy-Magyarország térkép függött a falon, a Révai Lexikon A/3 méretű melléklete. Külföldi látogatóink mindegyike döbbenten szembesült a kétharmadnyi területvesztéssel. Országunk iránt érdeklődő, művelt emberként sem volt róla semmi fogalmuk addig. Nyugaton élő, patrióta érzelmű magyarok évtizedeken át verték az asztalt, hogy gyalázatosan hiányzik a nemzetpropagandánk, miközben az amerikai, nyugat-európai könyvtárakban hány és hány román és más volt kisantantbeli ország reklámkiadványa sulykol egy hamis történelemképet, amely a magyar jelenlét hiányában akadálytalanul iktat ki minket saját, valós történelmünkből, és az úgynevezett kultúrnemzetek közösségéből. Hogy is lehetett volna számítani ilyen körülmények között egy objektív nemzetközi közvéleményre, amely a magyar tragédia lehető orvoslását, enyhítését sürgette volna a rendszerváltozások földmozgása idején?! Ráadásul e cinikusan pragmatikus korszakban, amikor mindenki az erősebb támogatását tartja kézenfekvőnek és hasznosnak?! Mondhatom mindezt jelenidőben is.

A száz évből több mint hatvan telt el így. Sok értelme már nincs a Kádár-rendszert kárhoztatni a mulasztásokért, de azért elfeledkezni sem szabad róluk – e célt szolgálják fenti soraim. A nagyvilág kegyes felénk fordulásában, a jóvátételben nincs okunk reménykedni a jövőben sem. Magunkban kell elvégeznünk, amit lehet, ahogy lehet, miként eddig is. A nemzetpropaganda ügyében pedig az eddiginél sokkalta jobb teljesítményt nyújtva. A közelmúlt évtizedekben nemzettestvéreink a kisebbségi helyzetükben gyakorta mondták az anyaországiaknak: „Nektek az a dolgotok, hogy sikeressé tegyétek az országot. Az segít rajtunk a legtöbbet, ha Magyarországgal számolni kell.” – Most sem juthatunk bölcsebb végkövetkeztetésre. Azzal a kiegészítéssel, hogy sikeressé válni, erőt felmutatni minden magyar közösség dolga, akármelyik országban él.

Ágh istván

Fekete Bácska

Bicskei Zoltánnak

A szerb filmrendezők gazdáik büszkeségével

mutogatták a bácskai termőföldeket,

a barázdáról barázdára hasított zsíros talajt

közelről, felnagyítva tükrözték a képek,

mindig valami szomorúan groteszk történet

hátterében feketedtek az elforgatott hantok,

csillogtak mint a szurok, s az őszi esőkben ázott

szántások síkján, sárgán elmosódott a távoli

kukoricások habja, a címeres bőség.

Ám az a kép, amire tulajdon földünk

emlékének gazdagságát vetítettem,

bácskai jelenlétem idején hamar eltűnt,

akkora magány szakadt árva fejemre,

mint az utolsó őszi terelés után valaha,

lakodalom másnapján vendégek nélkül,

s a tériszonyba szédítő tágasság ellenére

szívemig zsugorodtam az ég kupolája alatt,

az Alföld sötétzöld alján, mint a mákszem.

Az elhagyatottság tövig tarolt terepén

már nem is a gyep, hanem a gyökér képzett

felhámot, és ez az aszályszürke réteg,

az a cserepes kéreg fedte a zsíros feketét,

amit kiluggatott az ürge, hörcsög és mezei pocok,

árnyékkal tömve sokasodtak a beomlott járatok,

alakzatuk változatos domborzatában gázolt a kerék,

s az aszály szürke férgei eszeveszett hullámot vetve

menekültek előlünk a szűkölő alkonyatban.

Maradtunk volna inkább Óbecsén éjszakára,

mint ott, ahova kocsin vittek bennünket,

azon a véget nem érő, elátkozott legelőn,

ahonnan elképzelhetetlen volt a szállás,

ha még cserény, karám, itatókút se látszott,

csupán a zavart fantázia délibábja

lebegtette ígéretét a kétes messzeségben,

háromszáz éves magyar barokk kastély körül

sátorozott egy oázis örökzöld ligete.

Miért venné föl ezt a képet egy magyar filmrendező?

s kicsodák volnánk, akik betöltenénk az ürességet?

melyik században, milyen csapás után mennénk

egyre nagyobb árnyunk előtt a pusztaságon át?

szótlan vagy erősen gesztikulálva sietnénk?

egyedül volnék, vagy ketten, hárman, százan?

szétszórtan, mint a menekültek, rendben akár a győztesek,

lovon kocogva, dzsipet nyergelve porfelhőben,

lenne-e velünk asszony, batyuba kötött gyermek?

Magyarok! Merre vagytok?

Ez a szomszéd ország is titkolt zavarba hoz,

Váradra indulok, s megérkezem Oradeára,

azok sem szólnak hozzám, akik tudhatnak magyarul,

még a Kanonok sor is idegen nyelven hallgat,

bizáncosodik Partium, látom az étteremben,

mint változott a kávéház sültszagú étkezdére,

kreol pincérnők sovány árnyéka röpdös a falon,

ülök a bolthajtásos, déli félsötétben,

elhagyatottan, akár a letakart cimbalom.

A székesegyház külön áll, mint a képeslapon,

akkorát nyújtózkodik, tornyai elmozdulnak,

belül arannyal zsúfolt katolikus pompa fogad,

megmozdul óvatos lépteim visszhangjára

egy imádkozó alak, mintha megijedt volna,

nem velünk száll föl a mennyek léghajója,

sárga tengeralattjáróba érzem magam bezárva,

a tengernélküli ország hajótöröttjeivel

kezd az elsüllyedt alföldi város hullámzásba.

Az őszi nyáridő csönddel megszentelt kincstárába

hatol a délután kukoricasárga napsütése,

átszűrődik a monstranciákon tükröződő sugárnyalábon

a bárány aranygyapjának szikrázó verőfénye,

ostyatartók kis kerek tükreiből néz vissza arcom,

szétárad a szeplőtlen mosoly mennyei melegsége

a kelyhekből, a hermából és az aranyveretes fehér,

pünkösd piros miseruhákból, s visszatér az ifjúság

a szerelem aranyködének bűvöletében.

Részt vettem én is a sugárzás színjátékában,

fénnyel telítve, forrása lettem a fényességnek,

a bizalom derűjével indultam Erdélyországba,

utamat fenyvesek tűlevélszőnyegének véltem,

megszűnt idegenségem torzító feszültsége,

elmúlt a sérelem lúgos mérgének maró hatása,

mert a jóság karátjainak értéke szerint nemesedtem,

s boldog lettem, miként a lombhullató erdő

a múlandóság gyönyörűségét aranyra váltja.

A földi hívságoktól már bizonnyal megszabadultam,

s a lelkem egyre közelebb került az Úrhoz,

úgy siklottam a Királyhágón kanyargó röppályámon,

nem gondoltam a pillanatra, mikor életben maradtam,

lekötött az útra szegezett figyelem feszültsége,

nem féltem semmitől, mi erőt venne rajtam,

ott fönn nincs határpör, mint egy csillagról láttam

a teljes panorámát, takaros szénaboglyát

szálazott egy paci távol a gazdájától.

Méltóságosan szomorú dallamot hallok a Mezőség felől,

Válaszúttól is a lélek országának irányában tartok,

úgy lehetek a nép között, hogy nem kell elkiáltanom

mint vad rengetegben, magyarok! merre vagytok?

s mert együtt vagyunk, nem kell az elveszített

jövőre gondolva kérdeznem, mivégre éltek?

lehet-e bírni tovább ezen a mérgezett nyelven

a szükség leleményével átvészelni az évet,

a karácsonyi énekhez születik-e majd gyermek?

Megváltotta magát ez a nép, beleénekelte sorsát

költészetébe, Kőműves Kelemen asszonyát a falba,

fojtotta szerelmét kápolna virágba, ő volt a boron vett,

lófarkához kötött menyasszony, s az anyja,

Istenem, Istenem, áraszd meg a vizet! anyám, édesanyám,

kihez adtál engem? sírt a balladában, máskor Molnár Anna,

meg a jó katona, burkusfára kötött hat szeretőjével,

ő csavarta gyolcsba, s gyújtotta a hűtlent,

oláh furulyással, cigány hegedűssel kísérte, míg égett.

Ne bántsátok ezt az árva népet! – kérte a felhőket

Jékely Zoltán költő a Kalotaszegi elégiában,

ott voltam Magyarvalkón, abban a nyári lakban,

ahol a verset írta, fehérre kékkel, ahogy az írásos

terítőket varrták az asszonyok az Úr asztalára,

lőrésen át nézett a múlt a templom vastag falából,

a cinterem fölött az égben érett körték ragyogtak,

sárga levél tapadt a hamuszín kopjafára,

keze nyoma egy búcsút intő zarándoknak.

Torockó

Aggodalmaim terhét hordom a napsütésben,

mikor a képeslapról ismerős várost járom,

úgy látszik, semmi sem véd sehol a gyanakvástól,

hogy még a jóban is csak önmagam ellen vétsek.

A hegy tövén a zöldbe épített fehér házsor,

akár a meséskönyvbe álmodott gyermekrajzok,

a közelgő beszédből kihallom azt a hangot,

amit a Duna-parton, csak a csöndjeink mások.

Elhallgatják, mit száz év hódoltsága kiváltott.

Ha az égbe kiáltó vétek meghallgatatlan,

valami néma érzés, szöveg nélküli dallam

bánata szomorítja minden találkozásom.

Olyan messze Munkács vára

Olyan messze Munkács vára,

Buda felől hetven évig

tartott az út, amit mára

fél nap alatt jártam végig.

Isten tudja, minek jöttem,

meg kellett hát élni ezt is

utoljára, s akkor éppen,

mikor néném halva fekszik.

Valahol a Bakony alján

fekszik, tőlem olyan távol,

hogy még nem is voltunk talán

ennyire közel egymástól.

Holnap lesz a temetése

csonka család kis körében,

ha nem lennék köztük én sem,

úgy tűnne, már nem is élek.

Míg az ötszáz kilométer

miatt kéne megijednem,

addig bármi megtörténhet

az emberrel idegenben.

Rövidebb volt ide máskor,

pedig lovon jöttem volna,

nem így két határon által,

le a síkról, be a múltba.

Hiába áll félig égben

Munkács, kútja is magasban,

az én illetékességem

itt csupán a föld alatt van.

Időtlen iszapba süllyedt

évszázadok maradványa

engem csupán addig illet,

míg egy más nép ki nem ássa.

Akit éppen kihantolnak,

mi temettük, eltemetjük

édes testvérünk is holnap,

s a holnapot vele együtt.

Bogdán László

Egerek, erődök, őszirózsák, garnizonok

A világ amint éppen él. Mutatja másik arcát.

Hátrálunk az időben. Még megvan a régi ország!

Fa alatt ülsz 14 évesen, szilvás kertben.

Hallgatod két nagyapád. „Igen, egeret ettem.

Elvágtak három hétre, a századunktól. Megettem

bakancsom, derékszíjam s bármilyen hihetetlen,

végső szükségünkben már egereket is fogtunk.

Az élelmünk elfogyott, félhülyén lapítottunk

a lövészárok mélyén. Időnként persze lőttünk.

Jöttek a taliánok. Már azt is hittem végünk!”

„Egy költő is volt velünk. Csak egyetlen éjszakára

küldjétek ide őket, hörögte, kiabálta.

Nem nyomta el ágyúszó, srapnelek sivítása

a hangját. Most is hallom. Elkísér a halálba.

Özönöltek a muszkák és vívták az erődöt.

Przemysl, az volt a neve. És megjelent az ördög

közöttünk, akik védtük, az utolsó golyóig,

hogy adjuk meg magunkat!” – szól nagyapám, a másik.

„Vizünk volt, szerencsére, az árokban volt egy forrás.

40 fokos melegben is elkerült a rontás.

Még volt öt-hat golyónk. Hogy azután mi lesz,

elképzelni se tudtam. Nem szóltam senkihez.

Vacogtam, deliráltam. Hadnagyunk is lelőtték.

Vakított fejünk felett a doberdói kék ég.”

„Elfogyott a golyónk is, szuronnyal fogadtuk

a részeg oroszokat. Magunkat meg nem adtuk.

Egyetlen éjszakára, hörögte Achim Géza,

küldjétek ide őket, a lángoló pokolba.

Hívta az uszítókat! Könnyű a hátországban

pofázni, helytállásról. Együtt estünk fogságba.

Tölts egy kis bort Lacuskám. Ragadjon el a mámor.

Tűnjön fel előttetek a krasznojarszki tábor.”

Töltöttem a veresbort. És a vitézek ittak!

Pörgött hőstörténetük, majd tovább okítottak.

„Hát ezekkel mi történt? Egy orvos hajolt fölém.

Élnek még! Hihetetlen. S míg élnek van remény!

Hordágyra tettek rögtön, itattak, bekötöztek.

Vizük volt szerencsére. De csoda. hogy meg nem vesztek.

Védték a harcállásuk. Magukat meg nem adták.

Még volt három golyójuk, szuronyuk szorították!”

„De hogyan kerültünk mi, vesztünkre az erődbe?

Mért volt olyan fontos, százhúszezer ember védte!

A golyónk elfogyott és betörtek a várba.

Akkor került sor a vad, szörnyű kézitusákra.

Hogy tűzi szuronyára ember a másik embert?

Ki mit sem vétett neki, és akit nem is ismert!

Ha nem te őt, ő téged! Egyszerű a képlet.

Te is tudod, Lajoskám, didergőzik a végzet!

Az oroszok egyre jöttek. A felmentőink késtek!

Valahol fenn az égben, már készült az ítélet!”

„Az ezredes rám nézett. Mit ettetek, fiam?

Bakancsot, derékszíjat, egeret, ami van!

Azt eszi meg az ember. Élni akartunk, élni.

Jelentem, alázattal, bármi áron túlélni!

Így kaptunk eltávozást. S bronz vitézségi érmet.

Kicsi vagy még, Lacuskám, de egyszer majd megérted!”

„A főparancsnok döntött és megadtuk magunkat.

Napokig nem ettünk csak kenyérhéjat, moslékot

A várbéli disznókat halálra ítéltük,

és leöldöstük őket, húsukat nyársra tűztük.

Bort is kaptunk, vedeltünk, iszonyún bezabáltunk.

S jöttek a muszka hősök, kikre mindig is vártunk.

Bakafántoskodtak, de végül ők is ettek.

Majd vonatokra raktak s Szibériába vittek.”

„Háború volt. Egy dombért harcoltunk három évig.

Hogy az értelme mi volt? Elmondom egyszer végig!

Elfoglaltuk, de mindig vissza is foglalták.

Harc közben elveszett hátunk mögül az ország!

Te is tudod Sándorom. Amire hazatértél

messzi Szibériából Romániába értél.”

„Kijártunk a városba. Ó, a Tánya befőttje!

Ó, az a málnabefőtt s a parancsnok térképe.

Mutatná meg Chicagót, kértem s ő megmutatta.

Nekem ott kéne lennem. Nézett, mint egy hibbantra.

Már beszéltem oroszul, hát mindent elmeséltem.

Feltűnt megint a vasgyár. Véletlen az ittlétem.

Még nyolc hónap s megkapom az állampolgárságot.

Hazalátogattam. Honvágyam volt, átok.

De Gavrilo Princip lőtt és a behívó várt rám.

Ez nem az én háborúm. Most rögtön abbahagynám.

Berontottak a részeg, vad, marcona kozákok.

Hívtak változtassuk meg a bajlátott világot!”

Csak önmagamban bízzak és senkinek se higgyek!

Mondták a hős nagyapák. Átvernek, megvezetnek!

Így hangzott körülbelül kettőjük igazsága

korunk távirati szkizofrén stílusában.

Monológjaik végül össze is keveredtek,

Nem maradtak örökre álomnak, képzeletnek.

Egyszerre jött a parancs. Indulhatunk haza.

Megérkeztek a bolsik. S a vérveres éjszaka!

Pesten az őszirózsás forradalom fogadott.

Ukrajnában ismertem meg a kozákokat.

Nem tudni kinek higgyünk Kun Bélának, Leninnek?

Annak, amit látunk, vagy a képzeletünknek?

Őszirózsák lobogtak és lángolt Oroszország

Ezen a földön senki nem kerülheti el sorsát.

Ne lássak több katonát. Így egy hadügyminiszter.

A csendes Don is vérzett, a Néva, Volga, Dnyeszter.

Tisza Istvánt megölték. Ady már haldokolt.

Játszott velünk egy gonosz, elvetemült kobold.

Szamuely elindult a páncélvonatjával.

Öldökölt, mint a bolsik, pisztollyal, géppuskával.

Csapajev és Gyenyikin vörösek és fehérek.

A legutolsó hajók Odesszából! A végzet

bús fekete madara, Bú-pesten, Péterváron.

Mindenütt gyilkolásztak, és nem szűnt a rémálom.

Ő Odesszában szállott az utolsó hajóra!

Ő vonaton, gyalog, kocsin érkezett virradóra

a román királyságba! Változtak a határok.

Város és utcanevek, hadvezérek, királyok.

Nem tette le az esküt a román vasutaknál.

Chicago távolodott, de várta a textilgyár.

Ő nem lett Secheiescu. És Bukarestbe mentek.

Egy miniszter vette fel Erzsit szakácsnőjének.

Ő lakást kapott a gyár mellett. Meg is becsülték.

Ő a miniszter lovait gondozta. Megfizették.

Párhuzamosan zajlott két nagyralátó élet.

Minek következtében én így vagy úgy, de élek!

Rigmusokat firkálok, fejfára, sírkeresztre.

Idézem kósza árnyuk, míg el nem nyel az este.

Vagy a nagy sötét erdő. Violát is hívhatnád!

A derengő tisztáson, ki tudja kik várnak rád?

„Lógni fogsz, nem nagy ügy, nem nehéz megjósolni –

hallom, rekedten nevet. – Innen is meg fogsz lógni!”

„Ne zavarjad – hallottam Jellasics feddő hangját. –

A nagy háborút idézi és két vitéz nagyapját.

És ellógni? Ugyan, hova lóghatna innen?

Hisz a nagy sötét erdő tulajdonképpen nincsen

sehol! Hova mehetne? Seholból a seholba?”

„Egy született túlélő. Másképp már ő se volna!”

Minek vér és halál?

a reprezentatív folytatás

1

De az üveg kiürült és megjöttek a hölgyek.

„Minek bolondítják ezt a szegény gyermeket, Lajos?” –

kérdezte Erzsébet nagymamám.

Gizella szétnézett, szikrázott a szeme,

amikor meglátta a kiürült borosüveget.

„Meséltünk neki, ő kérte” – védekezett Sándor nagyapám.

„És ittak is, hogy menjen fel a vérnyomásuk.

Persze a háborúról meséltek, mert miről, másról

mesélhettek volna? Az volt a maguk nagy élménye!

A háború. Férfiak, nők nélkül.

Van most is elég bajunk. Minek a vér, a halál,”

„Hadd tanuljon a gyermek” – így Sándor –

Ha hoznak hátra bort, még mesélek. Futólépés!”

A két nagyanyám megfordult. Visszamentek a házba.

Hoztak még egy üveg bort, pogácsát, egyenek is.

Töltöttem és Sándor most másik oldalról

közelítette meg a garnizon hétköznapjait.

Kiderült, hogy amikor a költőt eltemették –

nem bírta szegény a megpróbáltatásokat –

ő lett az ezredes bizalmasa, mindenese, testőre.

„Mindenhova kísértem. Az orosz élet zajlott.

Kijárhattunk a városba is, szabadon mozoghattunk.

Innen nem lehet megszökni – nevetett az orosz

táborparancsnok, egy másik ezredes.

S ha éppen lehetne is, hova szöknének és miért?

Szibérián, ha igaz, csak Bakunyin jutott át,

de neki lehettek kapcsolatai.

Kísérői, akik jól ismerték a kiismerhetetlen terepet,

ahol ezernyi veszély leselkedik a gyanútlan vándorokra!

Történetünk újabb fordulatot vett,

meghívta az ezredes a másik ezredest, az orosz a magyart

meghívta a parancsnok az ezredest,

a muszka ezredes a magyart, egy kis baráti beszélgetésre.

Ő is elment, már gagyogott oroszul s tolmácsolt.

De az urak hamar áttértek az angolra,

talán titokba akartak tartani előtte valamit?

Nem tudták, hogy ő hét esztendeig élt Amerikában.

Itták a grúz konyakot és majdnem leesett a székről,

amikor megtudta, hogy kitört a forradalom,

Szentpéterváron és Moszkvában a bolsevikok

átvették a hatalmat. Furcsa neveket hallott,

Lenin, Trockij, Sztálin. Úgyhogy sokáig már

nem tudom garantálni a maguk biztonságát!

Mától szabadok, mehetnek, ahova akarnak.

Ugyan hova mehetnénk innen? –

felhősödött el ezredese tekintete és mivel?

Ő teletöltötte a poharakat, ivott és kért egy térképet.

A muszka tiszt elbámult, de eléje tette, s ő megkereste

Amerikát, Chicagót és rábökött a térképre.

Itten kellene élnie, mondotta angolul,

három szöszke kislányával és imádott feleségével.

Mert ott is csak magára gondoltam, Gizella.”

„Miközben ette a Tánya málnabefőttjeit. Hagyjuk, hagyjuk!”

„Hogyan, döbbentek meg a kevély tiszt urak.

S ő akkor mondotta el kálváriáját

Már hét éve élt ott, fűtőmester volt a vasgyárban,

született három lánya, s állampolgárságát várta,

amikor ’14-ben, egy, most már belátja

nem túl szerencsés ötlettől vezérelve, hazalátogattak.

A többit sejthetik az ezredes urak!

Eldördült egy pisztoly Szarajevóban.

A trónörököst lelőtték, kitört a háború és őt,

még az osztrák–magyar monarchia polgára volt,

azonnal behívták s azóta… A többit tudják, legyintett.

De túl sok ártatlan embert ölt meg, akik nem vétettek neki!

Nem is ismerte őket. De ha nem öl, őt ölik meg. Ez ilyen.

Szánakozva nézték a tisztek. Ha ott marad, Chicagóban,

nem éli át a poklot mondotta az orosz tiszt.

Ezredese bólintott. De nem fejthették ki álláspontjukat.

Amikor felállott, hogy töltsön, férfiak rohantak be.

A két tisztet letartóztatták, s őt magukkal vitték.

Nem volt apelláta. Bolsevik leszel te is.

S a miénk lesz az ország! A nép országa. Az urakat megöljük!

Szívták eleget a vérünket. Most rajtunk a sor.

Írmagjuk se maradt. Vér fog folyni, testvér.

Vér önti el orosz anyácskánk arcát, hogy megtisztuljunk!

Hát így került hamarosan a Dnyeszter és a Don közé.

A végtelen síkságra! Két évig harcolt

Csapajev lovashadseregében, de megszökött.

Két papírja is volt, egyiket bajtársától vette el.

Mellette lőtték le, a másikat gyilkosától,

egy fehér tiszttől, akit ő lőtt le. Csak arra kellett ügyeljen

mikor melyik papírt veszi elő, amikor ellenőrzik.

Odessza várta és egy hajó. Csak Isztambulig vigyen,

beszélt a kapitánnyal. Onnan jött vissza, egy teherhajón.

Konstancán lépett Nagy Románia földjére.

Tehervonattal ment a fővárosig, onnan Brassóba,

s gyalog, szekéren, haza, Szentgyörgyre.

Milyenek a hódítók, kérdezte az öreg kökösi atyafit,

aki felvette szekerére, mert igyekezett a vásárba.

Ragad a kezik, minden hozzájuk ragad,

amit megérintenek. Maga nem idevaló?

Innen ment el, az osztrák–magyar monarchiából.

De azóta változtak a határok! S a viszonyok,

tette hozzá az atyafi és szivarral kínálta.

Hajnalra ért haza, Gizella megfürdette,

s amíg mesélt, kifejtette, neki van egy terve.

Ismeri a szász tulajt, beszélt már neki róla.

Milyen szász tulajt, értetlenkedett.

Hát a textilgyár igazgatóját. Szívesen fogadja,

tapasztalt emberekre van szüksége.

Nehéz időket élünk. Hát így állott be a textilgyárba.

A tulaj becsülte, miután ellenőrizte papírjait,

s kiderült tényleg fűtőmester volt a chicagói vasgyárban,

közölte vele az lesz itt is. Szerzett papírokat!

Őt soha nem zaklatták az új hatalom

orrukat mindenbe beleütő okostóbiásai.

Egymásra találtak újra Gizellával.”

„El se vesztettük egymást – pirosodott el a nagyanyja. –

Hát el lehet magát veszíteni, Sándor?”

„Jöttek a gyermekek, Sándor, Gizike, Anti.

De Lajos, nézett másik nagyapámra, ez akkor is hat.

Két gyermek és négy leányka. Ebből kéne okulni.

Ők tizennégyen voltak, Giziék tizenhárman!”

„Ők szintén tizenhárman!” – így Erzsébet.

„Ők pedig szintén tizennégyen! – tűnődött Lajos. –

Nekik egy gyermekük született s három leányka.

A másik fiú, Árpika, korán meghalt.”

„Nem tudta megszokni ezt a bajlátott világot!” –

törölt ki egy könnycseppet szeméből nagymama.

„Igen – merengett Gizella. – Azok a nagy családok.

A föld persze nem tudta eltartani őket.

Megindultak a világba, Regát, Németország, Amerika.

Az Egyesült Államok, Kanada, Mexikó.

Volt öcsém, aki egészen Buenos Airesig jutott.”

„Az én egyik bátyám, Dél Afrikába – borongott

Erzsébet, s kért egy kis bort. –

Egy másik Ausztráliába, de azóta változott valami.”

„A háború – tartotta poharát Gizella is. –

Töltöttem. – A háború vette el a kedvet.

A vérengzések, s örökké menekülni kellett!

Soha nem tudtad, mit hoz a holnapi nap.

Kiszámíthatatlan lett minden. És veszélyes.

Mi nem tudtunk semmiről semmit.

Mindenről az urak döntöttek a fejünk felett.”

2

„De hogyan kerültél haza? – érdeklődött Sándor. –

Erről sose meséltél. – Miért nem, Lajos?”

„Amikor 1918 novemberének végén hazaindultunk

a frontról, minden összement! A fegyelem megszűnt!

A katonák már nem engedelmeskedtek,

minden áron haza akartak menni. Elég volt.

A ravasz taliánok pedig, mintha csak tudták volna,

hogy mi van, lesben állottak, s tízezreket ejtettek foglyul!

Mi fegyelmezetten vonultunk vissza.

Vakon bíztunk Stromfeld ezredes úrban, akit

azzal fogadták a határon, hogy azonnal oszlassa fel

az ezredét, de ő ennek először nem tett eleget!

Másodszor már igen, de azt mondotta, fiúk,

mi még találkozunk. Még nincsen vége!

Szörnyű bajba kerültünk. Elvész Magyarország.

Én több bajtársammal felmentem Budapestre.

Már hervadtak az őszirózsák, tévelyegtünk

néhány napot, majd lementünk bajtársaimmal

Zalába. Egyszerűen nem tudtunk elválni egymástól.

Egyik faluból a másikba mentünk.

Szívesen fogadtak, senki nem értette, mi lesz?

Mi van? Mért kellett feloszlatni a sereget?

Mért nem akar katonát látni az a miniszter?

Hát így védtelen lesz a haza?!

Az egyik bajtársam, Balló Feri a nagymamájával élt.

Ők fogadtak be, dolgoztunk a ház körül, ittuk a bort,

s nem tudtuk mi lesz velünk?

Jöttek a hírek, hogy hatalomra jutottak a vörösök.

A magyar bolsevikok s megkaptuk

Dárdai kapitány úr üzenetét, mennénk fel.

Svábhegyi lakásában vár, szóljunk még néhány bajtársunknak.

Vagy tízen jelentünk meg, de mondtuk,

ha kell, egy hét alatt összetrombitáljuk a századot.

Elmondta, hogy Magyarországot nagy veszély fenyegeti!

A szerbek, a románok, a csehek három oldalról támadják.

Erdély, Felvidék, Bácska már elveszett!

De a maradék országot is szét akarják szedni!

S nekünk, a végzet órájában nincsen hadseregünk,

mert egy őrült azt mondotta, hogy nem akar

katonát látni többé. Értitek?

Stromfeld ezredes urat most végre kinevezték

az újjászervezett tiszántúli csapatok vezérkari főnökévé.

Kísérletet tesz az előre nyomuló román és cseh

seregek megállítására, hadosztályában a helyünk!

Mi különben is vakon bíztunk benne.

Ő kérdezte tőlem akkor, hogy mit ettetek, fiam,

s mikor mondtam mindig azt, ami éppen van!

Egereket is, nevetett, s felterjesztett vitézségi éremre.

Barlangokat fúratott a hegyoldalakba

és igyekezett a teherszállítást kötélpályákkal megoldani,

mivel az olasz tüzérség belátott az állásainkba.

Kiváló szervező volt, született stratéga.

Irányítása alatt a tanácsköztársaság hadserege,

1919 tavaszán kísérletet tett a folyamatosan terjeszkedő

cseh–szlovák és román erők visszaszorítására!

Győzelmet aratott Miskolc mellett, elszigetelve

egymástól az északról támadó csehszlovák

és a kelet felől ránk zúduló román haderőt.

Megkezdődött az északi hadjárat.

Villámgyorsan szabadítottuk fel Sátoraljaújhelyt,

Érsekújvárt, Kassát, majd Eperjest.

A tigris tiltakozott s a megalkuvó idióta Kun Béla

hitt ígéreteinek és visszarendelte a sereget.

Stromfeld nem tudta elfogadni a győztes hadjárat

eredményeinek, biztosíték nélküli feladását,

ami a hadsereg széthullásához vezetett.

Lemondott, de én akkor, azokban a hetekben átéltem,

mit jelent magyar katonának lenni,

amikor nem egy fennsíkért folyik évekig a harc,

hanem a hazáért. Stromfeld szomorúan vált el tőlünk.

Köszönöm fiúk, hajtott fejet s visszavonult.

Mi pedig ődöngtünk Pesten. Akkor lett elegem

a bolsevista szecskából. Nem tetszett a bőrkabátos

Lenin fiúk pofátlan erőszakossága sem!

Esztelenül gyilkolásztak. Ölték az ártatlan civileket.

Szamuely egyszer igazoltatott is, de mikor bizonyítottuk,

hogy vöröskatonák voltunk, elengedett.

Ekkor döntöttem! Elváltam zalai testvéreimtől,

s egy másik székely fiúval hallottuk, hogy

Kratochvil tábornok szervezi a székely hadosztályt!

Ott a helyünk gondoltuk, elvégre székelyek lennénk?

Mi a bánat. Jól is indult az egész, de tudjátok,

sok lúd disznót győz! A túlerő előtt

Kratochvil kapitulált, őt s többeket el is fogtak.

Mi megszöktünk s gyalog, szekérrel, tehervonaton

értem el Brassót, ahol akkor laktam.

S mintha mi sem történt volna, visszamentem a vasúthoz.

Nem bujkáltam, mert minek? Két esemény is történt

1920-ban. Kirúgtak a már román államvasutaktól,

mert nem tettem le az esküt és nem változtattam meg

a nevem Székelyről Secheiescura, de ami fontosabb, találkoztam

Erzsébettel, egymásba szerettünk és elvettem feleségül.

Hogy miből fogunk élni, nem tudtam,

de kitanultam a suszterséget s talpaltam a cipőket.

Brassóban el lehetett tűnni akkor. Nem kerestek,

mint volt vöröskatonát, mint a székely hadosztály

tagját, ki is nyírhattak volna. Hallottuk, hogy

Kratochvil tábornok urat, s másokat is megkínoztak

a fellegvárban, nem tartották be az egyezséget!

1922-ben született meg Lajos fiam,

s úgy döntöttünk felmegyünk Bukarestbe!

Meguntam a kaptafát, a mások büdös cipőit talpalni.

Erzsi szakácsnő lett egy román miniszternél.

Én afféle mindenes, rendbe hoztam a kertet,

abrakoltam a lovakat. Kocsisként is villogtam.

Rám adták a sujtásos mundért.

Egy miniszter kocsisa nem öltözhet akárhogy.

Szereltem javítottam, meg is becsültek!

Amikor megszülettek az ikrek – anyád, néz rám,

s Idus –, el is akartunk menni, de nem engedtek el!

Nagy becsben tartottak, a gyermekeket is szerették.

A miniszter a térdén lovagoltatta Lajoskát.

1931-ben diplomatává s Brazíliába helyezték.

Vitt volna minket is?

Sokat töprengtünk, végül nem mentünk,

ma sem tudom miért? Soha egyetlen döntésem

meg nem bántam, azt igen!

Rendesen kifizettek, visszamentünk Brassóba.

Házat vettem a Csigahegyen s talpalhattam tovább

a mások büdös cipőit, csizmáit.”

„De ha elmentek, akkor minden másképpen alakul!

Kit vesz el a fiam, ha nem Irénkét,

s egyáltalán meglesz-e ez a nagyokos unokánk,

aki állandóan elfelejt tölteni a nagyszüleinek.”

Ezen még eltöprengtek, megitták az utolsó pohár bort,

s mentünk elé ebédelni.

3

„Ez már más – jelenik meg váratlanul a vadász. –

Közel mentél a dolgokhoz! Érdekes,

nekem ezekről soha nem meséltél!”

„Nekem sem” – jelenik meg Viola.

„De nekem igen – fújja furulyáját Jellasics. –

Ezért biztattam írja meg, hagyjon minket!

Mi valahogy megleszünk az illúzióinkban.”

„Többet már nem meséltek. Néhány hétre rá,

meghalt Sándor nagyapám, egy fél év múlva követte

Lajos nagyapa is, csak a nagymamáim maradtak!

Ők sokat meséltek ugyan, de nem a háborúról!

Utálták a háborút, de megtanítottak főzni is,

hogy ne legyek kiszolgáltatva a nőknek.

„Most végre közel kerültél valamihez –

hallom az eltűnő vadász hangját. –

Kissé már el is távolodhatnál az egésztől,

felülről is nézhetnéd, nem gondolod?”

(2019. december)

Hullámok

Családi album: múlt és jövő

1

Azon a vasárnapon – ősz volt vagy tavasz? – amikor

Luxor Vasile megjelent a neked már földbe süppedt

házacskák között – még Lászlóként – az udvaron,

hogy bűvös masinája elé parancsolja a családot,

még nem voltak földbe süppedve az örökegyforma játékházak.

Működtek még a kemencék is. A textilgyár tulajdonosa

bocsátotta őket legmegbízhatóbb és hűségesebb dolgozói

rendelkezésére! (Divide et impera, avagy valamit a kizsákmányolásról!) Színpadként ragyogott az udvar!

2

Nem! Az udvart még nem verte fel még a papsajt a paréj.

Nagymama sem rakott szőnyegeket a kerítésre,

hogy ne tudjon beleskelődni a szomszéd szemében

bujkáló halál! Nem, a szomszéd sem leselkedett!

Miért is leselkedett volna? És főleg kire? Ott ült

a családdal egyiptomi cigarettája kékes füstjében

imbolygott minden. Nagymama már megsütötte a reményt

és föltálalta a húslevest. Ott úszkáltak benne

a családi vagyon arany tartalékai, az aranykarikák.

3

Hat éve csattant el Szarajevóban a pisztolylövés.

Mindent megváltoztatott. Minden rosszabb lett.

de most megint a zöld menta árnyalataiban

vibrál az asztal. A fényképész fekete kendő

alól irányít és a gép, mint egy pisztoly

a családra irányul és füstölgés és csattogások.

Kattog a képágyú. Fölzabálja a jelent, befolyásolja

a jövőt, átigazítja a múltat. Minden megvan még és ilyen!

Eljövendő évtizedek rajzolják ki a mégiscsak leselkedő halált.

4

A barnuló szomszéd háta mögül már emelkedik a kasza.

De minden megvan még ezen a képen. Mindenki itt van.

Csak Frédi tűnik el a háború labirintusában.

Samu bácsi, a bolygó zsidó is megtér, a hadifogságból.

Richard Bucowsky is itt van Krakkóból.

A család zsidója és lengyelje. Ők azután újra kitűnnek

a képből. Nincsen az a képágyú, amelyik még egyszer

össztüzet zúdíthatna reájuk, hogy fényérzékeny

lemezre lopja ámuló arcukat az időből.

5

Ha kép nincs is, de a hírek jönnek-mennek – akár ők,

a világpolgárok. Kirajzolják a tények erővonalait

mint mágnes az üveglapra szórt vasreszeléket,

zavarják össze a legendáriumot. Frédi évtizedek múlva

San Franciscóból ad hírt, Samu ez a sémita Odüsszeusz

is megjön 1914-ben Córdobából, mint nagyapa Chicagóból.

Háborúba sodródnak. Przemysl ismerkedésük helye.

„Egy militáns bipsi én?!” – írja egy másik kép

hátlapjára a körülzárt erődből. A büszke hadfi,

amint bajuszára tűzi a történelmet.

6

„Csak egy éjszakára küldjétek el őket!” – idézi

nagyapa, barátjukat, a költőt. Przemysl koronatanúját.

Samu is hazakeveredik Krasznojarszkból. Megkéri

Annus néni kezét és a mézeskalácsszív

mindent betölt az udvaron. Az asztal körül

mindenki ott van, még azok is, akik nem lehetnek ott.

A szomszéd szeméből (háta mögül) elbujdosó halál

csatatereken kódorog. Nagyapa haja tífuszban

hull el Szibériában, de hazakerül ő is.

Minden megvan végül is, csak a haza neve változik.

7

De azon az esküvői képen kilencszázhúszban még

minden szebbnek látszik. Ilus is már tizenkét éves,

Eszti tíz s apám sem egy távoli álom. Béke van

a húsleves mennyei illata mindent betölt.

Nagyapa nővére, Annus, jövendőbeli sógora, leányai,

áldott állapotban levő felesége. Mindenki itt van!

Luxor László – később Vasile! – most bújik gépe mögé.

Magára húzza a fekete kendőt. A madár elrepül.

Az esztendők játékkockái összekeverednek. Nincs menekvés!

Elcsattan a képágyú. Mindannyian belemerevednek

a vicceket törvényszerűen követő félmosolyba.

Valami baj lehet mégis, mert minden ÚGY marad.

AZ IDŐ ELSZIVÁROG. Az udvart paréj, lósóska,

papsajt veri fel. A házakat földbe sulykolják az évek

könyörtelen kalapácsai. Ilus is már nyolcvankét éves.

Már csak ő él egyedül. A többiek ott mosolyognak

a fénykép matt barnaságában.

Mozdíthatatlan bumfordi babák.

9

Ilus, Samu bácsi, Annus, nagyanya hasában apámmal,

nagyapa és a lengyel barát összefogózva indulnak

fölfelé az idő alagútjában. Akasztófák és

kávéházak között dúló háborúk maradnak mögöttük.

Bombatölcsérek, aszályos mezők, kitelepítések,

havazások, éhínségek. De ők csak jönnek felénk egykedvűen.

Közben lebontják a kemencéket. Átalakul a környék.

Fakul, repedezik a fénykép. Nagyapa bajusza lekonyul.

Ilus szemöldöke vibráló kérdőjel. Nagymama beint.

10

Samu bácsi röhög saját viccén. Háta mögött

földereng a krematórium. „Ismeri a Grünnt?

Akkor már inkább a Schwartzot!” Most kibújva a helyzetből.

hajókázik Buenos Aires felé. Igen, a hazudozó tenger.

Frédi valahonnan Vlagyivosztokból jelentkezik,

prémsapkában, fal mellett lapul. „Elvtársak ne lőjetek!”

Bucowsky egy dán hajóra szökik fel Danzigban (másoknak Gdansk).

Később Friscóba találkoznak, mialatt nagymama,

ki mit sem tud erről, gyertyát gyújt értük. A család halottai.

11.

„Ti székelyek, mind naivok vagytok! – sajnálkozik Samu

Argentínából – ha azt hiszitek, hogy kikerülhetitek

a háborút, amelybe Románia is…” A fénykép itt

reped el először. Ma már repedés követ repedést.

A szomszéd útnak indul „az elágazó ösvények kertjébe.”(1)

Megjönnek a győzedelmes muszkák. El is mennek.

“Bábuska” – simogatják korommal bekent arcú lányok kezét

Szól a harang. Már soha többé nem lehet golyóbis

hogy elüthesse végül a magyar időt. (2)

12

Az események kezdenek lelassulni.

Fojtó köd terjeng. a mérleg nyelve “kiegyenlítődik!”

Egyik tányérján policáj egyensúlyoz.

Másik tányérjáról papundekli-szárnyait

emelgeti a remény (3) és lassan vörösbe vált az ég.

Szél kél, elfújja Adalbert Vetésit, Vasile Luxort

Alexandru Inczét. Elsodorja mind a szentgyörgyi

fotográfusokat, a menta zöld leveleit,

a zászlókat, a szomszéd bőrszivarjának füstjét.

13

Tombol a szél. Örvénylik az idő.

Elvész a hamuba sült pogácsa. A pénz. A csodák.

Sorra vesznek el a csaták, a földek, a házak!

Csak a fabábu járja táncát eszeveszetten.

Előre tolakodnak a vesztesek. Egymást

akarják lekörözni az idő napsütötte

országútjain, a kiárusított temetőkben, vasbeton

traverzek között hajt ki a lósóska, a paréj.

S körülöttünk hullámzik a nyughatatlan erdélyi tenger.

jegyzetek

(1.) Jorge Luis Borges

(2.) Mészöly Miklós

(3.) Petre Stoica

(2020. január)

Buda Ferenc

Himnusz haza

Füziéknek: Áginak és Lacinak

szeretettel

Homok-haza Szíkföld-haza

múltam és jövőm halmaza

édes gyümölccsel éltető

aszú füvön tengődtető

Köröskörül kinyílt egek

hová legyek mivé legyek

hátul pogány s pogány elől

jobbról Bizánc Bécs balfelől

Utak pora szikföld sara

kék hajnalok gyöngyharmata

Hold udvarát söpörgető

forgószelet sodorgató

homok-világ Homok-haza

Emlőd öled horpad-dagad

tulajdon kölyked megtagad

selyemtüll fátylat lengető

sajgó csontot melengető

tűzzel-faggyal keresztelő

Szúr-vág a szél akár a kés

száraz vihar homokverés

vércsét galambot röptető

hörgőt tüdőt kiköptető

Aszály eső köd zúzmara

te hívsz haza te szívsz haza

Horpad-dagad emlőd öled

Hol van hazám Tekívüled

Két vállamig fölér a gaz

hagynálak itt belémszakadsz

Napod kié? éjed kié?

magzatvető méhed kié?

Akácgyökér kormos falak

szétpergő gyöngy zöld réz-salak

csatok paták törött cserép

vesztett csaták pörös cserék

mind fölfalod mind elnyeled

Mi lesz velünk mi lesz veled

Rakosgatok félig vakon

bronztű sisak üres flakon

lókoponya lúd mellcsontja

törött mondat kettőspontja

ami lenn volt itt van felül

mind az egész összevegyül

kő nyílhegyek kengyelvasak

töltényhüvely tejestasak

kondor szakáll mongol redő

türk állkapocs trák fejtető

sváb hetede rác harmada

egybeszakad jász szarmata

birodalom és gyarmata

gót hun görög bolgár kabar

tót kun török alán avar

örmény oláh tatár zsidó

meghódított és hódító

itt fortyog a fél kontinens

minden csontunk ambivalens

és örvénylik és kavarog

magyarok? vagy nem magyarok?

kell rá hitel? van rá hitel?

ki dönti el? mi dönti el?

szöghaj? sasorr? szálkás bajusz?

ítélj ha mersz dönts hát ha tudsz

Bécs balfelől jobbról Bizánc

szánlak, Tiborc – Nagyúr, te szánsz?

Köröskörül kigyúlt egek

mivé lettem hová legyek

Mi vagy te föld Homok-hazám

katlan? huta? kohó? kazán?

napod kié? éjed kié?

magzatvesztő méhed kié?

ki volt előbb ki jött utóbb

melyik konok földönfutód?

kié a nyűg? kié a konc?

ki az akit szívedre vonsz?

a telepest? az itt honost?

a fegyverest? az ostorost?

Válasz nincsen csak állapot

krumplit kapálj tarts állatot

kerék inog tengely törik

mindig a védtelent ölik

mindegy: morogsz rísz vagy kacagsz

gürcölj míg csak beleszakadsz

fát vágj befűts füvet kaszálj

Köd zúzmara eső aszály

Múlt hantja jövő torlasza

Szíkföld-haza Homok-haza

gyertyám leég előbb-utóbb

fiad vagyok? földönfutód?

rád-rádlelek elvesztelek

arcomba fúj makacs szeled

kérdőre von nekemszegül

megvallat könyörtelenül

s én csak hebegek dadogok

dűlőiden elindulok

lesvén ahogy göröngyeid

fölisszák Isten könnyeit

Döbrentei Kornél

Halottak napi vers

„Recrudescunt inclytae gentis Hungarae vulnera”

Nem üszkösödő vád van

a gyertyalobogásban,

vérrel nemesített ősz

termését bitófa-csősz

őrzi cselédmódra jól,

kéjbehorgadt kampó alól

végső büszke kiáltás

szétrepeszt börtönfalat,

s iszonyúan abbamaradt;

dacteli csöndje mázsás

súlyként döndül a tájba,

s újra lesben a pányva,

a rend bosszúval bagzó –

tüntetés a harangszó.

Nem üszkösödő vád van

a gyertyalobogásban,

mennyi sír fejfa nélkül,

menny a rögbe leszédül,

hány sír földdel egyenlő,

hősökre uszult bendő,

kiknek betiltva dombjuk,

sejtjeinkből a dómjuk –

emlékük, a szabadság

koravén bús magzatát

trikolórba csavarva

emeljük ravatalra,

és a nemzeti gyászpad

hír-üzérnek, de hánynak

lett azóta is vidám

terülj-terülj asztalkám –

hiénák tápdús tora:

magyar utolsó vacsora.

Nem üszkösödő vád van

a gyertyalobogásban,

lelkünk virrasztó kanóc,

míg a sok eszmebohóc:

nagyság piti bolondja,

köti a csomót, nem oldja,

sok sehol-hazájú vak,

kapott honnal játszogat,

hazárdul kísérletez

minden rombolást fedez,

s áthallszik a szólamon

hernyótalp-imamalom,

mint végső bizonyság,

gyakorlótér az ország,

hol a Lét is lealáz,

gumibot-setéten gyász

lebeg a lefölözött,

dúlt krizantémok fölött.

Nem üszkösödő vád van

a gyertyalobogásban,

mert nincsen, nincsen vigasz,

fogy a hit, mint a viasz,

ahogyan semmivé lett

sok fölajzó ígéret,

ábránd, s szent gerjedelem;

a Nagyságos Fejedelem

önemésztő fohásza

nem a világ kovásza,

kérlelhette az Istent,

minket senki meg nem ment,

de koncnak odavetnek

sunyi, csahos ebeknek,

tengődjünk széjjeltépve,

folyton vérzik a béke –,

ha szülője hamisság,

igaz-é az igazság?,

a nevében temérdek

hízlalt, idegen érdek

takarmánya mi lettünk,

akik reményt vetettünk

de soha nem arattunk,

mindig magunk maradtunk,

míg szólt a Kossuth-nóta,

kufárló Európa

balekságunk dicsérve,

forradalmunk kimérte.

Nem üszkösödő vád van

a gyertyalobogásban,

kis ország nagy magánya

vacogva fészkel a lángba,

hej, mindig az a nóta –:

a vigéc Európa

száját tépve buzdított,

s eladta, mint gyarmatot

barikádnyi jövőnket,

kussolt: csak semmi hőstett,

s míg nőtt a tetem-halom,

nézte, kívül a torlaszon,

amint a géppuskatűz

gyermekekből gyöngysort fűz,

készítvén a szabadság

iszonyú kalárisát,

mely odvadból kiszikráz,

történelmi zálogház!

Nem üszkösödő vád van

a gyertyalobogásban,

mennyi sír fejfa nélkül,

menny a rögbe leszédül,

a láng riadtan verdes:

S.O.S.; S.O.S!

A rendíthetetlen lovag

Gróf Tisza István szoboravatására

Hazával házalók védhetnek hont?

Hasznot, éber orruk ha megorront,

megkaparintják az Idő Rostát.

Honnan a jog, rájuk ki ruházta át,

hogy kény és kedv szerint kihullassák,

ki szabad, s kőműves páholyba ront,

karddal és elmeéllel nemet mond,

mert a Kárpátok magasán túllát,

s néz ördögbugyra-forgy Európát.

Látnok-lét: halálos huszárvágta,

hosszabb, mint Ér fut az óceánba.

Ki fajtájáért vívni kész, bolond?

Puszta férfibátorság nem elég,

ha rád tör hergelt, dúvad csőcselék,

agyaruk közt feszül szűk horizont –

Földi csillagösvényen mártírok,

Szent Imrétől Nagy Imréig soruk:

méreg, pallos, pisztoly, hóhérhurok

a végzetük s más, ötletes gyilok,

itt a kard ki kard mersze elválik,

s mit ér a hazáért mindhalálig!

Leölni képesek, lenyelni nem,

torkukon akad a nemes tetem,

még a férgeknél is alább valók,

a mindig Dózsa húsába falók,

nem tudnak megosztozni fejeden,

talpadig sem ér a sok alantas,

ám hirdetik: szent küldött a sátán,

meg nem futottál, gróf Tisza István,

úrnak, magyarnak egyként hatalmas.

Rendíthetetlen, Rettegett Lovag,

nem engedted eltévedni lovad,

bár űzte ösztöke, fogta istráng,

törte zabla, s kapcaszagú szél ráng

a zászlótestben, s Te tusát próbált,

ki a halálért annyiszor sort állt,

viszolyogva utáltad a háborút,

nem voltál lúdtalpas, ócskán korrupt,

ki önajzásként virtust emleget,

papírbakancsot árul szárny helyett,

közben „rá, rá hajrát” hetykén üzen:

fiaim, járjatok így a vízen.

Szúként-szorgos, ügyködő újbátrak,

akár, ha ma, rágni nekiláttak

– olyik zsoldért vagy tévhitből balgán –,

hogy Szent István örökét széthordják,

vérezzen ki, vesszen Magyarország,

barbárak zúduljon ránk a Balkán.

Tisza gróf mindezt előre látta,

elhullunk és mindenért hiába?

Őriző volt a strázsán, lelőtték,

végzett vele az ocsmány, orv attak,

bűnbak kellett, kapitális nagyvad

– ős igazság s naprakészen antik,

fölesznek, mint disznók, a brigantik –,

hullása nyomán, hónapok alatt,

a Test Trianon-csontvázzá apadt.

Tudta, halálnak halálával hal?

Vívott Európa nagyjaival

a beltörpe, sok önjelölt titánnal,

és mindig szemközt, sohase háttal,

mint valódi Herkules, muszájból

küzdött, szilajult teljes erőből,

hitte, oroszlánbőgés nem tör föl

sakáltorokból, torzult nyúlszájból.

Miért a feledés a mi urunk?

Az élettel bíbelődni ununk?

Olykor nekiveselkedik merszünk:

el- s kikaparni, s díszgyászt azt tudunk,

ocsúdásunkban lomhának tetszünk,

van zarándoklat, vissza és előre,

hiány harap a szobortemetőbe;

a bűnösök szálljanak alá csak,

s magasodjanak fel az igazak,

nem csupán kívül, mint kelő nap,

bent világolják el, feltámadunk,

bronzon, márványon átüt a szívhang,

múltból riaszt, mint félrevert harang,

hordjon ki szikrát mélysötét agyunk.

Gyúpont-szemgödreim nem üresek:

üzenem, felnőni siessetek,

azért keltünk életre bennetek

– tanulságtok erre most volt elég –,

hogy végre magatokra leljetek;

óvjátok, ki ma velem egy rangon

húz ország-igát, meg ne roggyanjon,

felelősen, ha vállal nemzetet,

érte oly árat, mint én, ne adjon,

bár végzet ellen senki nem tehet,

erőt éltében kapjon tőletek.

Ne tűrjetek további szívcserét,

ám az ősi szűt emeljétek fel,

lelketektől megtelve élettel

szobrom s a Nagyisten legyen tanúnk:

Kiirthatatlanul megmaradunk.

Magyarok kenyere

Ideje, a magvető, áldás jutalékát,

mert annyi töretést bírt, Igével igát,

érdemli, magától az Istentől szedje be.

Péter-Pál, aratás, ínségűző kezdete:

teremhet bőség, gyomként éhínség nőhet,

fényes suhanás-ív boltozza a mezőket.

Bár elébb születik a magyarok kenyere.

Évezredes tapasztalatoktól vezérelt

tudás, ösztönünkben buja táptalajra lelt:

életért az Életet e napon nyesi le

lábon-kalász, éhségmenet-tagadó búzát,

az ezüstvillanással sikló kaszapenge,

mintha oltárnál hajlana, kévét köt rendre,

így szenteli meg az aratók koszorúját

verítékével a marokszedő asszonynép.

Vélt valóság s mindig átvérzik a legendán

– bálákat öklend álnok-piros aratógép –,

perc moccan s visszamutat, réved le Szent István:

kell élemedett idők friss csecsemő lehe,

mint szűz pelenkába mi rondítunk bele.

Emberi pórusokból kipréselt vért lát

a földeken, a tarló szuronyrohamra kész,

nyílt pipacs-sebek, nedvük kesermákonyt tetéz.

Éppen megtöri Koppány, Ajtony, Gyula, Konrád

hadi rohamát, ülvén az Istennek jobbján,

kegytárgyként az Ő vészt jelző karja lent maradt

kíméletlen zsigeri igazságot osztván,

egykor riadoztatott a honvédő harcra,

ma szűk körben teng lélek-álló búra alatt.

Jöjjék az imaszőnyeg, boruljatok arcra,

föladva az önvédelmet, ha ez kell néktek.

Bűn, nem vétek, halálos bűn bűnbeeséstek!

Koronáján dőlt feszület, végleg letörnék,

ami megőrzi még, a szakrális babona:

túlél dúlást keresztekbe rakott gabona;

intelmeit túrják agyaras, ártány törpék –,

ezek nem vetnek, de minket odavetnek,

haszonért fittyet hánynak nyugatnak, keletnek,

életmű-országát korrodált népközi ék

feszítené szét, robbantná föl alapjait,

rózsálló csücsörrel honárulásra vadít

sok fertőző, karanténba való vakarék:

elbújtatják báránybőrbe az ordas falkát,

jámborságuk hamis, és a szándékuk galád!

Vélik, majd széteszik az ezredéves nyájat,

évszázadok cseppkővé töppesztnek nyers nyálat:

falánkságuk maradandón-intő ékkövét,

fölajzott mohóságuk máig szítva izzik még,

s érvényben a kirekesztő feketelista,

ki fölkerül, billog sül rá, és esélytelen

mindörökké, ha úgy döntnek titkos helyen,

ezért sem globál-internacionalista

a nép, Világos, Trianon, Potzdam, ’56

sajog benne, földjén vethet, de nem arathat,

majd tán egyszer, ha hosszú táv adatott mégis?!

Kimerült a hit, az állókép így folytonos,

bár gyönge a bástya, bástyább rajta a rés is,

szilárd-zöld a remény, nem múlékony libafos.

Elvárnák, úgy éljünk, mint kik régen kihaltunk?

Lét-menet közben talpunk alól lopják földünk,

üzérek előre dobra vernék sírhantunk.

Mély gyökerű az Életfánk! Lesik, már kidőltünk?

S aki gyámfaként támasznak odaáll menten,

a megszagosult konzerv-elitet megveti,

hétpróbás összeesküvők a nemzet ellen

szétzúzzák, nem évülő vádjuk, hogy nemzeti.

Miszlikbe vágott honodban hazád nem leled.

Mártír leszel? Magadra hagynak sajátjaid,

meg nem védenek, a közbátorság ernyedett,

nímandok lógatnak áldemokrata csalit,

szorgalmazzák felbérelt szakbarbár felcserek,

horgon hosszan időzz, füledben fals hallalik,

gonosz szellemmel lelkiismeret elcseveg,

ne mentsük, kiket torz harmónia andalít.

Új időszámítás, ezért tart ádáz tusa,

nem vagyunk cselédek, senkiknek vazallusa.

Három a magyar igazság, s van a ráadás,

betervezhetetlen förgeteg a lázadás.

Vértanúság, vért adunk, ám vissza nem veszünk,

egyetlen maradék csöppért is összeveszünk.

Aratópálinka komisz gyönyörré érik,

s fölvilágol bennünk, elmúlásunk csak tévhit.

A kaszások markába a nyél beleégett,

kenyérhéjnál ott a szenvedéstől keményebb

a kéreg; ám lélekzésünket működtető

parancs is, vetésként izmosan nőjünk újra:

miként hadúrt, széttekintni serkent dombtető,

Napba öltözött Asszony lendületünk húzva

emel magához, de a Boldog Szűz szomorú,

a cséplés égre tarajló aranyködében,

nem látja, elválik-e búzától az ocsú.

Krisztusarc-formázó felhő úszik fölébem,

nem hagyja el az áldott erejű Napot,

s fényével egyesülve azért is átragyog

lázadva mundéros csillag-oszlatók ellen;

araszolnak gumibottal, kardlappal verten

tarlón meztéláb taposók, talpuk csupa genny,

a mindenség sziszegtető kínokkal üzen,

fényes elméket nyel kisgömböc-fekete lyuk,

mázsás gabonazsákokkal eltorlaszoljuk:

oldalukon nemzetiszín csíkból a lampasz,

világ világosságáért emelt barikád,

ezer elveszejtő leshelyről rontanak rád,

maradhatsz földeden, ha vívsz érte, s nem lankadsz.

Privatizálni Isten malmait nem lehet,

őrlenek lomha kedvük bölcsült ütemére,

Don Quijotéink megzúzták őrült jelenek,

komótos kőfordulás az igazság prése,

bár ősrobbanások ködpólyáiban a múlt,

s az emlékezetünkből már jövőnk is kimúlt?

Ám bizakvással a misztérium megmaradt,

országoljon tovább a nemzetmentő csapat,

hogy hús-vér valóságként hathasson az Ige,

hit kell, búza s jézusi verőér: venyige,

s öntudat, e nép konok, magának vet, arat,

nem tarthatta vissza vasfüggöny, börtönfalak,

vértanú papok nem hagyták veszni a lelket;

böjti kenyérmorzsa, a konyháról szőlőszem,

közben az ávósok menetrend szerint vertek.

Isten tagadó volt, nem éber az őrszem.

Cellákban világra jött a legszentebb ostya,

mert föl sem érte, smasszer-csizma nem taposta,

és a delejző őstitok felmutattatott,

levedlették csíkos fegyencbőrük a rabok.

Ne csak imádkozzatok, tegyetek is érte,

ne csőcselék nyomuljon álmaink helyébe,

trotyog belőle, szüreti mód, bűzös salak,

nincs lelke, kivel átlényegítné a sarat,

tárgyiasságuk meddő, sarjasztni hont, hant kevés,

híg szájdiarét nem követhet csodatevés.

Néha ránk káprázik a csoda, a testvéri