Mechler
Anna

LEVEDI
LÁNCA

Szöveg © Mechler Anna, 2023

Borító © Láng Anna 2023

Kiadta a Manó Könyvek Kiadó Kft., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja. 2023

1086 Budapest, Dankó u. 4–8.

www.manokonyvek.hu

A kiadásért felel: Kolosi Beáta ügyvezető igazgató

Minden jog fenntartva.

ISBN 978-963-584-385-5

ISSN 2786-3670

Szerkesztette: Kertész Edina

Olvasószerkesztő: Kótai Katalin

Műszaki vezető: Rácz Julianna

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft. www.ekonyv.hu

TARTALOM

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

Ádám Éva emlékére

1. FEJEZET

Levente a konyhában ült, és rakott krumplit tömött magába. Egyik kezében a telefon, a másikban egy kanál – nem, még véletlenül sem villa –; már harmadszor nyitotta meg a Vibert, de csak nem érkezett válasz az üzenetére.

Egy kis kör az erdőben Rexivel? Háromkor a Madár közben?

Úgy látszik, Boti épp nem a telefonjával törődik. Ez már önmagában is furcsa; a Viber szerint utoljára kilenc óra körül volt aktív. És azóta vajon mi a nyavalyát csinál? Csak nem tanul? Vagy már megint bekeményítettek a szülei, és elvették a telóját?

Levente átváltott az Instára, és átpörgette a sztorikat. Közben mérgesen piszkálta a krumplikarikákat a kanalával; némelyiket alig tudta egy kézzel elvágni. Egy pillanatra felmerült benne, hogy feláll egy késért, de aztán győzött a lustaság, és inkább nagyobb erővel próbálkozott. Ennek következtében egy kolbászdarab a tányér mellett landolt, de nem zavartatta magát: letette a kanalat, és kézzel pakolta a szájába. Ekkor pittyent a telefon. Na végre – gondolta –, csakhogy megnyikkantál!

Bocsi, most nem jó. Este chat!

A fenébe is! Pedig jó lett volna egy kicsit együtt lógni. Ha nem, hát nem. Sajnos akkor is ki kell vinni Rexit sétálni, mert ötkor edzés lesz, este meg már kinek van kedve kinn mászkálni a sötétben?

Levente benyomta az utolsó falatokat, és lecsapta a kanalat.

– Rexi! – kiabálta. – Rexi, gyere, sétálunk!

A zsemleszínű vizsla boldogan ügetett a gazdájához, és csillogó szemekkel nézte, ahogy a fiú magára kapja a dzsekijét és felhúzza a cipőjét. Engedelmesen megvárta, amíg Levente a nyakörvére csattintotta a pórázt, majd kilépett az ajtón, és a kapu felé indult. Levente gyorsan zsebre vágta a telóját, bezárta az ajtót, és már ment is Rexi után. A szomszéd néni épp a virágokat igyekezett kiszabadítani a gazból; a fiú elmormolt egy jónapotot, és gyorsan rázárta a kaput is, hogy indulhassanak. Nem volt kedve beszélgetni, legalábbis Margit nénivel most nem, mert akkor végig kellene mondania, mi történt a héten, és újabb intelmeket söpörhetne be a helyes kabáthasználattal kapcsolatban. Úgy látszik, egy bizonyos kor fölött minden nő csak azzal tud foglalkozni, megfelelően gombolta-e be az ember a ruháját, és nem látszik-e ki túl nagy felület a nyakából a sál mellett – ugyan már, minek egyáltalán sálat hordani?

Leventének nem sok kedve volt sétálni. Pedig mindig jobb hangulata lett, ha kiment az erdőbe; hatalmas szerencséje volt, hogy a város szélén laktak, és pillanatok alatt, gyalogosan kimehetett a fák közé. Igen, cserébe egy kicsit messzebb volt az iskola meg a városközpont, de ez már csak nem gond egy hetedikesnek? Volt biciklije, és reggel tíz perc alatt beért a suliba, ha időben nyeregbe pattant. Hazafelé, hegynek föl már egy kicsit több idejébe került a mutatvány, de addigra ébren voltak az izmai, és a fociedzések miatt amúgy is szokva volt a terheléshez. Amikor nem volt edzés, akkor Rexi gondoskodott róla, hogy ne a szobában punnyadjon egész nap – a kedves, okos jószágot két éve kapta Levente azzal a feltétellel, hogy gondoskodik róla, és rendszeresen sétáltatja.

A Madár köz rövid zsákutca volt, aminek a végén, ha pár lépcsőn felkaptatott az ember, megszűnt a lakott terület. Levente gondolkodás nélkül az erdei focipálya felé indult; kicsi kora óta ide járt, ha cél nélkül, „csak úgy” kiment az erdőbe. A valaha jobb napokat látott pálya két végén már csak az egykori kapuk fémváza maradt meg, amit nemrég kiástak, és új kapukra cseréltek. A fű is kikopott az egyik oldalon. Persze nem csoda, mert a terepbringások ebből az irányból száguldottak le a hegyről, és nagyokat faroltak a kapu előtt. Egy kicsit feljebb, a pályánál úgy másfél méterrel magasabban valaha két tűzrakóhelyet alakítottak ki padokkal és asztalokkal. A közelmúltban azonban széthordták a köveket, és egy erdei kondiparkot hoztak létre a helyén; még egy féltető alá helyezett hosszú asztal is került mellé két paddal. Feljebb néhány elüszkösödött fadarab arról árulkodott, hogy a sütögetők további másfél méterrel magasabbra költöztek, de Levente egy kezén meg tudta volna számlálni, hányszor látott ezen a részen tüzet lobogni. A hely sokkal inkább randipont volt, olyan találkahely, ahol le lehetett ülni pár percre a városi nyüzsgésen kívül. No nem mintha olyan pezsgő élet lett volna a suli körül vagy a városközpontban, de az erdő mégis több nyugalmat kínált, mint, mondjuk, a Fő téri park, ahol sokan sétálgattak.

Levente még mindig magában fortyogott, amiért Boti nem tudott kijönni. Jó lett volna egy kicsit beszélgetni, főleg most, hogy az osztályfőnökök igent mondtak a hetedik évfolyam bulijára. A srácok azt tervezték, hogy összehoznak egy szabadulószobát – persze nem az óbabiloni birodalom témakörében, hanem valami jó kis véres sztorival, például a szekrényben találnak egy hullát, és a zsebében lesz egy rejtélyes, kódolt üzenet… De mit lehetne odatenni, hogy ne legyen röhejes, inkább egy kicsit vérfagyasztó, és milyen kódolást kellene használni, ami azért szintidő alatt megfejthető, mégsem triviális?

Leült a tűzrakó megmaradt köveire, és a focipályát nézte. Lecsatolta Rexi nyakáról a pórázt; a kutya hálás vakkantással jelezte, hogy felderítőútra indul, de nem fog elcsatangolni, tehát Levente nyugodt lehet felőle. A fiú tudta, hogy Rexi tényleg nem fog elkóborolni az erdőben, sőt, arra is sikerült már megtanítania, hogy amint idegen közeledik, visszamenjen hozzá. Így aztán nyugodtan tervezgethette a kódolást, és eszébe jutott az enigma, amiről nemrég matekórán tanultak; a német rejtjelező gép kódolását megfejthetetlennek hitték, egy lengyel kriptográfus[1]-matematikus csoport mégis feltörte. Tárcsák, huzalok… Erre biztos nem lesz idő, de valami egyszerűbbel azért meg lehetne próbálkozni.

Rexi a bokrok alatt szaglászott, aztán felkapta a fejét, és Leventéhez sietett. Valaki közeledik. Levente felnézett, és valóban: oldalt egy sárga kabát tűnt fel a fák között, a gazdája a focipálya felé igyekezett. Rövidesen már azt is ki tudta venni, hogy az illetőnek hosszú, sötétszőke haja van. Még két lépés, és Levente felismerte: Mira az. Mira a hetedik béből. Neki is pont most kellett idejönnie – gondolta. Nem mintha bármi baja lett volna Mirával; kedves, csendes lány volt, és többnyire a barátnőjével, Zsófival mászkált a suliban. Csak hát ha az ember Botival szeretne beszélni, vagy legalábbis a srácokkal, akkor miért pont ezt a csajt hozza ide a sors?

– Szia, Levente! – köszönt rá Mira, amikor közelebb ért. – Rexit sétáltatod?

Levente kelletlenül biccentett.

– Hát te?

– Zsófival találkozunk… Járunk egyet a sípálya felé. Tudod, lesz az évfolyambuli, és meg akarjuk beszélni a zenéket!

Na tessék. Ők is a bulin pörögnek. Még hogy a zenék! Csak nem képzelik, hogy táncolni fognak? Amikor ott az a jó ötlet a szabadulószobával…

– Aha. – Csak ennyit bírt kipréselni magából. Pedig Mira egyáltalán nem rossz fej, vele még akár beszélgetni is lehetne! Hirtelen erős késztetést érzett, hogy megkérdezze, vajon ő mit gondol a szabadulószobáról. – Figyelj, Mira…! Szerinted…

Ebben a pillanatban megcsörrent a lány telefonja.

– Bocs, Zsófi az! – Mira felvette a telefont, és idegesítően csicseregni kezdett a barátnőjével. Na jó, a csevegésben semmi rendkívüli nem volt, csak megbeszélték, hogy merre induljon Mira, Leventének mégis egy örökkévalóságnak tűnt, amíg végre kinyomta a hívást. A lány visszafordult Leventéhez.

– Ne haragudj. Mit akartál mondani?

– Á, semmit.

Mira nagy szemekkel fürkészte a fiút.

– Biztos? Mintha elkezdtél volna valamit!

– Felejtsd el, nem érdekes. – A fiú felvett a pad mellől egy lapos, fehér követ. Mira tekintete követte a mozdulatot. Leventének úgy tűnt, a lány ijedten néz rá.

– Sajnálom! Akkor… most megyek. Találkozunk holnap matekon a suliban! – Egy pillanatig várt, mintha még mondani akarna valamit, de aztán megfordult, és elindult a sípálya irányába.

Levente hosszan nézett utána. Mira. Latinörökség-órán alaposan kitárgyalták a latin eredetű neveket. Ez a név azt jelenti, hogy csoda. Hogy adhatnak ilyen nevet a szülők a gyereküknek? Bár a jelentésétől függetlenül, el kell ismerni, nem rossz név. Rövid és olyan… kerek. Igazán illett Mirára, aki többnyire kiegyensúlyozott volt, mondhatni, kerek volt számára a világ. Levente a focipályát nézte, és közben szórakozottan dobálta a fehér követ egyik kezéből a másikba. Rexi megint eltűnt a bokrok között, így volt ideje tovább gondolkodni a szabadulószobán. Szóval egy hulla a szekrényben, egy levél a zsebében láthatatlan tintával… Nem jó, mert akkor csak egy csoport tudja megcsinálni a feladatokat, a másodiknak már nem lehet feladni. Vagy hatszor kell megírni ugyanazt a levelet. Legyen inkább normális tinta. Ha minden jel egy betűnek felel meg, az túl egyszerű lenne. Vagy inkább számok? Képírás? Kínai írásjelek? Levente megmarkolta a követ, és hirtelen az jutott az eszébe: honfoglalás kori téma kellene. Hát ez meg micsoda hülyeség, Árpád vezér rég elporladt csontváza intelmeket intéz a hetedikesekhez? Elhessegette a gondolatot, és zsebre vágta a követ. Nem, a törit nem szerette igazán, mindig is jobban rezonált a matekra vagy az informatikára. Szóval a hulla legyen csak egy átlagos tag, aki elveszített valamit… Ami fontos volt, ezért megölték… Vagy még inkább: elrejtett valamit, és utána megölték. Ez jó. Nem akarta, hogy a cucc illetéktelenek kezébe kerüljön. De a kódfejtők meg tudják találni, és ennek segítségével kiszabadulnak a szertárból.

Levente fölpattant, és kinyújtóztatta a lábait.

– Rexi! – kiáltotta, mire a zsemleszínű vizsla csalódott pofával bújt elő a bokrok közül. – Ne haragudj, haver, de haza kell mennem. – Újból rácsattintotta a nyakörvre a pórázt, a kutya pedig engedelmesen indult vissza, a Madár köz felé.

2. FEJEZET

Otthon Levente lerúgta a cipőjét, és a konyhába ment, hogy töltsön magának egy pohár vizet. Fel se tűnt neki, mennyi ideig üldögélt az erdőben; mire visszaértek, már majdnem négy óra volt. Gyorsan előkapta a matekleckét. Ez még biztosan belefér! De ha nem is jut el a végéig, legalább kevesebb marad estére. Bodnár Gábor, vagy ahogy a gyerekek hívták, Bégé szeretett sok leckét adni. Általában a maga által szerkesztett példatárból tanított, és nagyon klassz órákat tartott; ugyanakkor kevesen érték el nála az ötös szintet. Levente szerette megtornáztatni az agyát, ezért jól vette az akadályokat. Azért pedig különösen hálás volt, hogy Bégé órán kívül is szívesen beszélgetett olyan furcsa kérdésekről, mint például Albrecht Dürer bűvös négyzete[2], vagy Einstein híres feladványa[3]. Ráadásul Bégé nagy természetbarát volt, aki szívesen túrázott, így nem kizárólag az iskola falai között lehetett vele találkozni, hanem gyalogtúrákon is, ahol azért, valljuk be, könnyebben megered az ember nyelve, mint amikor Thalész tételéről kell eszmét cserélni az összes osztálytárs kíváncsi szeme előtt.

Levente kicsit lassabban haladt, mint ahogy tervezte, ezért az utolsó kérdés előtt lecsapta a példatárat, és inkább átöltözött. Aláöltözet, fekete sportszár, fekete nadrág, piros mez, piros pulóver; a sapkáját még hajlandó volt a fejébe húzni, de kabátról szó sem lehetett. Igaz, anya folyton patáliát csapott, amiért kabát nélkül jár edzeni – sokszor télen is –, de aki nem focizik, az nem tudja elképzelni, hogy a pályán az ember nem fázik. Mert fut. Ilyen egyszerű. Igaz, odafelé a biciklin elég hideg van – oké, a kesztyű jöhet –, de ahogy megérkeznek a többiek, és kezdődik a bemelegítés, senki sem szokott cidrizni. A fiú kivitte a hátizsákját – ebbe megy a kulcs meg egy palack víz –, bezárta a házat, és nyeregbe pattant.

Az edzés eseménytelen volt. Aznap főleg technikákat gyakoroltak; Levente nem volt különösebben ügyes, de igazán szeretett focizni. Azt szerette az egyesületben, hogy nem bajnokokat képeztek; azok is járhattak, akiknek esze ágában sem volt a későbbiekben az NB I-ben rúgni a bőrt, csak egy kis mozgásra vágytak. A foci mindig klasszul átmozgatta és kikapcsolta, így utána feltöltődve tekert haza.

Anya már otthon volt, épp a vacsorához terített. Levente egyenesen a konyhába ment, mert az edzés végére alaposan megéhezett.

– Mi a vacsora?

– Szia, Levente! Nem is köszönsz? Mi volt ma a suliban?

Anya kérdései igazán idegesítőek. Levente elmormogott egy sziát – ennek semmi értelme sem volt, miután már kérdeztek tőle valamit –, aztán megadta az ilyenkor szokásos választ:

– Semmi.

– Szóval semmi. A vacsora melegszendvics lesz, és főztem egy kis bodzavirágteát!

– Az jó. – Levente lehuppant a székére. – Apa mikor jön?

– Ma egy kicsit később, mint szokott, mert a hó végi zárás miatt dolgoznia kell. Úgyhogy akár ehetünk is, neki majd külön megmelegítem!

Levente kedvetlenül töltött magának a teából. Anyát, aki történész és könyvtáros, nem érdeklik a matematikai problémák, ő mindig a festészettel meg a középkori eseményekkel van elfoglalva. Ha apa nem jön időben, akkor vele se lehet megosztani a szabadulószobás tervet, mert amikor este végre beesik, akkor már csak annyi ideje marad, hogy megvacsorázik, letusol, és lefekszik aludni. Anya kivette a sütőből a szendvicseket, Levente elvett egyet, és amint eléggé kihűlt, gépiesen rágni kezdte.

– Kedvetlennek tűnsz! – próbálkozott újra anya.

– Aha. Pedig nincs semmi bajom.

– Kész a leckéd?

Ez azt jelentette, hogy anya kifogyott a témából. Akkor szokott a leckére térni, ha neki is dolga van, és szeretné rövidre zárni a társalgást.

– Ja, nagyrészt. Még van egy kis matek meg irodalom.

– Történelemórád nem lesz holnap?

Levente fejében azonnal megszólalt a vészcsengő. Erre a kérdésre csak egy helyes válasz létezett: nem, holnap nem, sőt a héten sem, igazából elment a suliból a töritanár, és beláthatatlan ideig matekóra lesz a történelem helyett, különben is, a nemzeti alaptantervből is törölték ezt a tárgyat – ellenkező esetben anya rémesen együttműködőnek mutatkozik, majd ő elmagyarázza az összefüggéseket címszóval végtelen monológokat zúdít a fejére a mezopotámiai uralkodók szövevényes belpolitikájáról és az Asszír Birodalom hódításairól. Néha egészen érdekes dolgokat is mondott, de Levente most szerette volna megúszni a litániát, ezért lenyelte az utolsó falatot, és gyorsan válaszolt:

– Nem, most nem lesz.

– Kár, olyan érdekes cikket olvastam az öntözéses földművelés technológiai újításairól! – Na ugye, már megint! – Akkor talán holnap elmesélem, most úgyis dolgoznom kell még a cikkemen. Ha tudnád, milyen érdekes az a téma is! A honfoglalás kori sírok feltárásának dokumentációin dolgozom.

– Oké, anya, de most megyek, be kell fejeznem a házikat holnapra!

– Jól van, menj csak! – Anya leszedte a tányérokat, és elővette a jegyzeteit. Levente felcsörtetett a szobájába. Még hogy az öntözéses földművelés meg az újítások! Inkább az abszolútérték-függvény! Meg a szabadulószoba!

Lehuppant az ágyára, de nem volt kedve rögtön nekiesni a példatárnak. Inkább előhúzta a telefonját, hátha Boti végre előkerül. A Viber szerint utoljára hatkor volt aktív.

Mizu?

– pötyögte be, és várt. Semmi válasz. Letette a telefont, és arrébb tette a farmernadrágját a szék támlájáról, hogy leülhessen az asztalához. Ahogy megfogta, kiesett belőle a lapos, fehér kő. Erről rögtön eszébe jutott a délutáni kutyasétáltatás és Mira. Lehajolt, felvette a követ, és az asztalra tette.

Az asztal sarkán egy kisebb kupacra való ilyen-olyan kavics sorakozott. Leventének szokása volt, hogy a kirándulások, utazások vagy nagyobb séták alkalmával egy-egy követ zsebre vágjon, és hazavigye. Anya mindig ugratta is vele, milyen takarékos: sokkal olcsóbb kavicsokat gyűjteni, mint hűtőmágneseket venni, ráadásul emléknek ugyanúgy megteszi… Levente sosem gondolkodott így, egyszerűen csak szerette, ha a jó pillanatainak egy jelentéktelen része vele maradt, így öntudatlanul is meghosszabbította és jelenvalóvá tette ezeket az élményeket. Persze egy idő után elfelejtődtek az események, már nem tudta volna felsorolni az összes kavics származási helyét; ugyanakkor a kövek látványa jó érzéseket keltett benne. Pont ezért nézte olyan hosszan a délután elhozott példányt – ennek vajon mi a jelentősége? A focipálya nem nevezhető különleges helyszínnek, milliószor volt már ott; igaz, nem Mirával, de hát most is épp csak összefutottak, meg aztán Mira… Ezt a gondolatot nem tudta befejezni magában. Mira egy normális lány, de ugyanolyan idióta dolgokon pörög, mint a többiek – lám, most is a zenékről beszélgettek, amikre majd a bulin táncolnak. Pedig nem is lesz tánc, szabadulószoba lesz. Azonkívül Mira nem szereti a focit, zenesuliba jár, és hegedülni tanul. Ráadásul egészen szépen hegedül, egyszer már az iskolai farsangon is játszott. Levente a kezébe vette a követ, aztán szórakozottan morzsolgatta egy kicsit. Egészen kellemes tapintása volt. Aztán leült az asztalhoz, és minden előzetes elhatározása ellenére kinyitotta a matekot. A kavics még mindig a tenyerében volt, miközben az utolsó példán gondolkodott. Szórakozottan dobálni kezdte egyik kezéből a másikba, és azon töprengett, milyen értelmezési tartományt jelöljön ki a megoldáshoz. Nyék, megyer… az értékkészlet a pozitív egész számok halmaza. Kürt, tarján, jenő, kér, keszi… A tengelymetszetet eltoljuk… kér, keszi, kér, keszi… Mi van???

Levente lecsapta a kavicsot az asztalra, és meglepetten nézett a példára. Az normális, ha az embernek matekozás közben honfoglaló törzsek jutnak az eszébe? Ráadásul olyan ritmikusan, mint egy mondóka? Lehet, hogy anya valami ilyesmin dolgozik lenn a nappaliban, és olyan erősek az agyhullámai, hogy betörnek ide az emeleti szobába is? Vagy az edzés utánra már teljesen meggárgyult és hallucinációi vannak? Mielőtt kételkedni kezdett volna a saját szellemi épségében, végre pittyent a telefon. Ez csak Boti lehet!

Csá.

Hol voltál délután?

Otthon, semmi extra.

Lenyúlták az ősök a telómat. :-(

Gondoltam. Gáz volt?

Á, semmi. Rajtakaptak, hogy az online óra alatt nyomtam a CR-t. :-)

És? Győztél?

Már majdnem. Rosszkor vették észre… :-))

Te mit gondolsz az évfolyambuliról? Szabadulószoba?

Aha, csak ki kellene találni, milyen. Ötlet?

Nyomozós?

Gyilkosság, hulla, elrejtett zsákmány?

Nem rossz!

Meg titkosírás!

Az minek?

Ne legyen annyira egyértelmű!

Leakadnak, és otthagyják!

Nem, ha elég izgi!

Milyen hullát akarsz bevinni?

Levente letette a telefont, és egy kicsit gondolkodott. Pedig tuti, hogy jó ötlet, de a részleteket még nem rakta össze magában. Próbababa? A csontváz a biológia-szertárból?

Nem tudom. Ráér!

Ja. De bénán nem érdemes megcsinálni.

Mért lenne béna?

Bocs, hív apám, lépek!

Levente elgondolkodott. Bénán nem érdemes megcsinálni, ez igaz. De miért lenne béna? Vagy még inkább: mit lehet tenni, hogy ne legyen béna? Most tényleg, meg se próbálkozzon a kódolt levéllel, mert nehézséget jelent egy megfelelő hulla beszerzése? Na ne már! Ezen nem múlhat! A művelődési házban biztosan vannak kiszuperált színházi kellékek, ha pedig vannak, tuti, hogy kölcsönadják nekik a projekthez. Inkább a kódolás volna izgalmas, hogy milyen legyen? Mi lenne, ha több nyelven íródna? Bár Levente osztálya németes, a bések meg angolosok, ez megint nem jó. Legyen csak magyarul. Vagy, mondjuk, ősmagyarul! Már megint! Úgy látszik, ebben a házban mindenhonnan, még a falakból is a középkori történelem csöpög. Levente újra maga elé tette a példatárat, és arra gondolt, ha az előző gondolat egy kicsit is igaz, akkor sürgősen el kell innen költöznie valahová. Gyorsan megoldotta az összes leckét – most nagyon könnyen mentek a példák –, aztán újra előkapta a telefonját, és rákeresett a „kódolástechnika” kifejezésre. Egy ideig nézte, amit kidobott a gép, de nem volt vele megelégedve – nem, ő nem egy könnyen teljesíthető egyetemi tantárgyat keresett, ezért finomított a keresésen: „kódolástechnika titkosírás”. Nem, még ez sem az volt, amit keresett. Hagyjuk a kódolástechnikát, mi a helyzet a titkosírással? Levente kitörölte a kódolástechnikát, és megnézte a keresési eredményeket. Ez az! Meghökkentő titkosírások! Rákattintott, és mohón olvasni kezdte a lapot. Caesar-féle titkosírás, Tiro és a gyorsírás… Achiram… Della Porta és a szövegbontó sablon… ez jó! Egy szöveg, aminek semmi köze a témához, de ha egy részét kitakarjuk, egy új üzenetet kapunk! Igaz, kell hozzá egy kis nyelvi lelemény, de ha elég rövid az üzenet, akkor nem kell túl sokat agyalni rajta.

Levente elmentette a lapot, aztán átnézte, mi kell még másnapra. Átfutotta az irodalmat, megírta a kémialeckét, aztán bevette magát a fürdőszobába. Foci után órákig képes lett volna a zuhany alatt állni, ilyenkor különösen jó volt tusolni, de anya nem szerette, ha „pazarolta a vizet”, ezért megpróbált addig maradni, ameddig csak megtehette feltűnés nélkül. Megtörölközött, fogat mosott, aztán visszament a szobájába. Hallotta, ahogy kattan a zár – úgy látszik, most jött meg apa. Az órájára nézett: háromnegyed tíz. Jó, hogy nem várták meg, eddigre már éhen halt volna. Felhallatszott anya hangja a nappaliból, de Levente nem ment le, inkább még írt egy üzenetet az osztálycsoportba.

Csá, srácok! Beszéljünk a buliról! Holnap suli után?

Arra gondolt, ezt igazán nem vehetik magukra a lányok, és hátha végre kifejtheti a szabadulószobás tervet. Nem csalódott, több pittyenés is jelezte, hogy vették az adást. Marcitól is, Petitől is jött egy oké, Ádám azt írta, atlétikaedzése van, és tett mellé egy szomorú fejet. Boti is leokézta, aztán a Takács ikrek is bejelentkeztek. Levente elégedetten dőlt hátra, amikor még egy üzenet érkezett. Mira írt.

Ne ijedj meg, ha valami furcsát fogsz álmodni!

Micsodaaaa? Mira agyára ment a barátnőjével a sétálgatás? Levente még egyszer elolvasta, hogy meggyőződjön róla, tényleg ezt írta-e Mira. Ne ijedj meg, ha valami furcsát fogsz álmodni! Úgy látszik, álomfejtéssel és jóslással foglalkozik a csaj a szabad óráiban. Már amikor nem hegedül. Most erre vajon kellene valamit válaszolni? Levente hezitált, aztán benyomott három kérdőjelet, és elküldte. Ezt csak nem veszi tolakodásnak, de ha akar valamit, akkor igazán kifejthetné, mi ütött bele. Nézte a képernyőt, de Mira már nem volt elérhető; megtekintve: három perce. Levente az édesapja nehéz lépteit hallotta a lépcső felől, úgy látszik, beköszön hozzá, mielőtt Levente elaludna. A fiú letette a telefont, és maga elé húzta a kémiakönyvet. Az apja megállt a szoba előtt, és kopogott.

Levente szerette, hogy a szülei nem rontottak be hozzá, volt abban valami klassz, hogy tiszteletben tartották a privát szféráját, ezért rögtön kikiabált:

– Gyere be!

Az apja kinyitotta az ajtót, Levente látta az arcán, mennyire fáradt.

– Szia, fiam! Gondoltam, benézek, mielőtt lefeküdnél…

– Szia, apa! Elhúzódott a munkád?

– Igen, a hó végi zárás miatt… És neked jó napod volt?

Úristen! Csak nem gondolja, hogy este tízkor előadást tart neki a várható kémiadolgozatról, az évfolyambuliról vagy a fociról, amikor ilyen a feje?

– Aha.

– Lesz hétvégén meccsed?

– Ja. Hazai pályán, szombaton tízkor.

– Jól van. Megyek, eszem valamit. Jó éjszakát!

Na nem kell aggódni, nem sokáig bírta. Leventének vegyes érzései voltak, mert ugye rendes tőle, hogy benéz, de nem kell nyomulni, ha nem ér rá… Meg fáradt…

– Jó éjt, apa!

Amikor becsukódott utána az ajtó, Levente előhúzta a telefonját, és újra megnyitotta Mira üzenetét. Megtekintve: tíz perce. Ebből ma már nem lesz chatelés. Megvonta a vállát, és az íróasztalára tette a telefont. Ha nem, hát nem. Kit érdekelnek az idióta üzenetek, majd holnap a suliban elmondja, ha akar valamit. A homályos jóslatait pedig akár meg is tarthatja magának.

3. FEJEZET

Levente elég fáradt volt, hogy ne sokat forgolódjon az ágyában; lekapcsolta a lámpát, és szinte azonnal elaludt. Hajnalban különös képek kezdtek pörögni a szeme előtt.

Álmában egy füves területen állt; este volt, és egy hangosan ropogó máglya mellett izgatott férfiak csoportja beszélgetett. Kicsit távolabb felszerszámozott lovak legelésztek. A férfiak mintha jelmezben lettek volna, felsőtestükön vászoning, combközépig érő ujjas kabát volt, amit a derekukon övvel szorítottak feszesre. Hosszú, egyenes szabású nadrágot és puha bőrcsizmát viseltek. Mindannyiukon csúcsos fejfedő volt, ami alól hosszú hajfonatok lógtak a vállukra. Legtöbbjüknek íj és tegez volt a hátára csapva, némelyiküknek az övéről szablya lógott. Levente nem akarta megzavarni őket, de óvatosan közelebb lépett, hogy lássa, mivel foglalatoskodnak.

A férfiak egy alacsony, töpörödött öregembert álltak körül. Valamilyen vezető lehetett – előkelőség vagy pap –, ezt tekintélyt parancsoló testtartásáról és a többieknél jóval gazdagabban díszített ruháiról azonnal észre lehetett venni. A süvege alól hófehér hajfonatok bukkantak elő, amik a mellkasa közepéig értek. A csuklója össze volt kötözve.

Az egyik férfi aggodalmasan megszólalt:

– Nem ölhetjük meg, Katapán, mert magunkra haragítjuk a Tűz szellemét!

Egy másik férfi, aki az öreget fogva tartó csoport vezetője lehetett, válaszolt:

– Ne aggodalmaskodj folyton, Jutocsa! Merse is, Ketel is látta, hogy tárgyalt a szlávokkal. Levedi áruló!

Az öregember fogatlan szájával felnevetett.

– Hogy én áruló volnék? Katapán, neked még a bölcsődet sem ringatták, amikor már Kecsen vezér bizalmasa voltam. Nézd meg a falut! A legszebb fehér lovunkért kaptuk a korsó vizet és egy marék földet – azóta két nemzedék felnevelkedett, s az öregeinket már el is temettünk a dombok aljában. Miért lennék áruló?

– Ne hallgass rá, Katapán! – szólt közbe egy tömzsi férfi. – Minden szava hamisság, a tűz kígyónyelve lakik benne. A vesztünkre tör, a falu pusztulását kívánja.

A Katapánnak nevezett magas férfi közelebb lépett az öreghez.

– El kell mondanod az igazat, különben még ma találkozik a lelked az ősök szellemével!

– Mégis, mit mondhatnék? – komorodott el az öregember. – Éjszaka, a sötétségben jöttetek, mert sötétek a szándékaitok. Majd egy tucatnyian vagytok, mert féltek tőlem. Féltek a fénytől, a tűztől, az igazságtól. Viszályt szítotok a törzsek között, mert te, Katapán, vezető akarsz lenni. Pedig nyomába sem érhetsz Kecsen vezér fiának, Karsának. Annak még az öregujja is különb, mint te magad.

– Elég ebből! Mindannyian hallottátok: Levedi áruló!

A magas férfi megragadta az öreg nyakában lógó nyakláncot, és egy határozott mozdulattal letépte.

– Megfosztalak a tisztségedtől.

Mielőtt bárki is megszólalhatott volna, a nyakláncot a máglyára hajította.

– Ha tényleg táltos vagy, szerezd vissza a láncodat!

Az öregember behunyta a szemét, majd a két összekötözött kezét a tűz felé nyújtotta. Valamit mormolt, amire az átforrósodott lánc kiemelkedett a tűzből. Egyre erősebb fénnyel ragyogott, miközben feljebb és feljebb emelkedett. A furcsa ruhás férfiak némelyike a földre borult, valaki azt kiáltotta:

– A Tűz szelleme!

De a Levedinek nevezett öreg rájuk se hederített. Amikor a ragyogó lánc már legalább húsz méter magasan szórta a szikrákat, kiabálni kezdett:

– Ellenem fordultatok! Megbántottátok a Föld és a Tűz szellemét. Soha addig ne legyen békesség ezen a tájon, amíg ez a nyaklánc, amit mohóságod, Katapán, a lángok közé vetett, újra össze nem áll!

Ahogy kimondta, a nyaklánc egyszerűen szétrobbant. A rajta lévő korongok szétrepültek a szélrózsa minden irányában; úgy látszott, némelyik nagyon messze érhetett földet. Az öreg összekötözött keze még mindig előre volt nyújtva, és ekkor teljesen váratlan dolog történt: Katapán előkapta a tőrét, gyilkos szándékkal az öreghez fordult – aki ebben a pillanatban egyszerűen eltűnt.

A férfiak közül többen hátrálni kezdtek, Katapán most feléjük fordult.

– Mind láttátok, hogy bűbájos volt! Gonosz erőkkel cimborált!

De a kísérői mintha nem hallgattak volna rá. A Jutocsának nevezett férfi felkapott a lovára, és elvágtatott. Perceken belül a többiek is követték.

– Hová mentek? Hiszen láthattátok, hogy áruló volt!

A férfiak magára hagyták Katapánt, aki összezavarodott tekintettel bámult a tűzbe. Ekkor, mintha csak a máglyáról jönnének a szavak, újra hallatszott Levedi hangja:

– Soha addig ne legyen békesség ezen a tájon…, amíg ez a nyaklánc, amit mohóságod, Katapán, a lángok közé vetett…, újra össze nem áll!

Katapán mérgesen rúgott bele az egyik kőbe a tűz mellett; aztán az ő alakja is, a máglya is anyagtalanná vált, Levente pedig felébredt.

Elsőként megnézte, mennyi az idő. Hajnali kettő múlt tíz perccel. Frankó. Már megint a honfoglalás kora, ha nem tekintjük jelmezes felvonulásnak. Kibotorkált a fürdőszobába, ivott egy pohár vizet, kicsit megmosta az arcát, aztán visszament a szobájába. Várjunk csak! – hasított bele a felismerés. Mira azt írta, ne ijedjek meg, ha valami furcsát fogok álmodni! Ez már csak elég idióta volt – de vajon Mira honnan tudta? És mi köze az egészhez? Újabban mágiát tanul, és rajtam szeretné próbálgatni a különleges képességeit?

Levente azt sem tudta, mit gondoljon hirtelenjében. Holnap – azaz ma – matekon mindenképp találkoznak, akkor majd kifaggatja, hogy mégis mi a fene volt ez. Addig inkább aludni kellene, már ha ezek után lehet nyugodtan aludni, és nem fognak honfoglaló hordák előugrani a szekrényből vagy csúcsos süvegű varázslók rovásírásos leveleket küldeni az utókornak… Levente az asztalhoz lépett, és nagyon meglepődött. A kő, amit a focipályánál zsebre vágott, mintha halványan világított volna. Hozzáért, és még jobban meglepődött: a kő teljesen átmelegedett. Ki kellene dobnom az ablakon ezt a vacakot! – gondolta, de aztán belátta, hogy felesleges volna hajnali kettőkor zajt csapnia, mert ha valaki felébred, akkor még magyarázkodhatna is, miért nem alszik. Hát, nem volna túl hihető, hogy rosszat álmodott egy kavics miatt… De vajon tényleg e miatt a lapos kövecske miatt van tele a feje ezekkel a hülyeségekkel? Vagy agyára mentek anya történetei? Úgy döntött, mindezt ráér másnap eldönteni, ezért visszabújt az ágyba, a fejére húzta a takarót, és amilyen gyorsan csak tudott, visszaaludt.

1  Kódfejtő.

2  A Melancholia című képen szereplő bűvös négyzetről van szó, amiben a sorok, oszlopok és átlók összege 34, ezen túl utal a keletkezés évére is.

3  Ki tart halat? Néhány állítás alapján öt ember nemzetiségét, házának színét és elhelyezkedését, kedvenc cigarettáját, italát és háziállatát kell kitalálni.