Fordította

GALAMB ZOLTÁN

A szerző kiadónknál megjelent művei

A Széthullott Birodalom

TÖVISEK HERCEGE

TÖVISEK KIRÁLYA

TÖVISEK CSÁSZÁRA

A SZÉTHULLOTT BIRODALOM GYŰJTEMÉNY

ÚTI TESTVÉREK

A vörös királynő háborúja

BOLONDOK HERCEGE

A HAZUG KULCSA

AZ OSHEIMI KERÉK

Az Ős könyve

VÖRÖS NŐVÉR

SZÜRKE NŐVÉR

SZENT NŐVÉR

A Jég könyve

A LÁNY ÉS A CSILLAGOK

A LÁNY ÉS A HEGY

Copyright © Mark Lawrence 2021

THE GIRL AND THE MOUNTAIN

The Book of the Ice 2.

Első magyar kiadás: Fumax Kft., 2022

Hungarian translation © Fumax Kft., 2022

Szerkesztő: Németh Vladimir

Korrektor: Friedrich Zoltán

Ebook: Hársfai László

Borítóillusztráció: Jason Chan

Felelős kiadó: a kiadó ügyvezetője

További információ kiadványainkról és kedvezményes vásárlási lehetőségek:

www.fumax.hu

Facebook-oldalunk:

www.facebook.com/fumaxkiado

Minden jog fenntartva. A jogtulajdonos írásbeli engedélye nélkül tilos ezt a könyvet vagy bármely részletét sokszorosítani vagy bármely formában közzétenni.

ISBN 978 963 470 246 7

George Lebon emlékének, akivel ifjúságom néhány legkellemesebb részét tékozoltam el.

AMI EDDIG TÖRTÉNT

AZOK SZÁMÁRA, AKIKNEK hosszabb ideig várniuk kellett erre a könyvre, röviden összefoglalom az első kötetben történteket, hogy felfrissítsem az emlékeiket, és ne kelljen a kedvükért nehézkes módon a szereplőkkel újra elmeséltetnem egymásnak bizonyos dolgokat.

Itt kizárólag azt idézem fel, ami fontos a későbbiek szempontjából.

Yaz és a testvére, Zeen az Eltűntek Vermébe kerültek kialakuló képességeik miatt, amelyek ugyan hasznosak, mégis túl gyengévé teszik őket ahhoz, hogy életben maradhassanak az Abeth jéggel borított felszínének rendkívüli hidegében. Négy vérvonal mutatkozik meg a gyerekek egy elenyésző hányadában:

A GERANT (amelynek köszönhetően nagyra nőnek),

A HUNSKA (amely nagyon gyorssá teszi őket),

A MARJAL (amely kisebb varázserőt ad, például képessé teszi őket, hogy parancsoljanak az árnyéknak, a víznek, a levegőnek, a kőnek, a tűznek stb. – néha több elemnek is),

A QUANTAL (amely komoly varázserővel ruház fel, például azzal a képességgel, hogy rálépjenek az Útra, és hogy a lét fonalait szőve kifinomultabb módon manipulálják az embereket és a tárgyakat).

A jég alatt Yaz megismerkedett a gyarlottakkal – a törzzsel, amely azokból áll, akik túlélték a zuhanást a veremben. Ezenkívül találkozott a szennyfoltosokkal is – a gyarlottak egy kisebb csoportjával, akiket megszálltak a fekete jégben lakozó ördögök/szellemek.

A jég alatt húzódó sziklában Vesta, az eltűntek egyik városának romjai nyugszanak – azé a fajé, amelyik elhagyta az Abethet, mielőtt az emberiség négy törzse (a gerant, a hunska, a marjal és a quantal) megérkezett. Mielőtt végleg távoztak volna, az eltűntek megtisztultak, kimetszettek magukból minden tisztátalanságot, minden nemkívánatos tulajdonságot: a haragot, az önzést, az irigységet és más ördögöket. Ezek az ördögök mostanra kiszabadultak az őket fogva tartó kamrákból, és egyaránt beszennyezték a jeget és a szennyfoltosokat. E szellemek vezérét és legerősebbjét Theusnak hívják.

Az eltűntek városa emellett a csillagok és a vas forrása, a gyarlottak pedig mindkettőt bányásszák és gyűjtik. A csillagok izzó gömbök, amelyeket feltehetően energiaforrásként használtak az eltűntek. Yaz képes irányítani a csillagokat, és úgy tűnik, hogy ez a képesség csupán a papok kisszámú csoportjában van meg. A pap, aki Yaz testvérét a verembe vetette, azt szerette volna elérni, hogy Yaz álljon be a papok közé, és mindent megtett azért, hogy visszahozza őt a gyarlottak közül.

Mielőtt Yaz kimenekült a veremből, kiűzte a szellemeket a szennyfoltosokból, és a megszálltak visszatérhettek a gyarlottak közé. Theus vereséget szenvedett.

Az első kötet fontosabb szereplői:

YAZ, nagyjából 16 éves, az ichta klán tagja, quantal, aki azzal a különleges képességgel bír, hogy irányítani tudja a csillagokat.

ZEEN, nagyjából 12 éves, az ichta klán tagja, hunska, Yaz fivére.

THURIN, nagyjából 18 éves, a jég alatt született marjal, aki parancsolni képes a víznek és a tűznek. Thurint megszállta Theus. Theus később, miután alkut kötött Yazzal, beleegyezett, hogy távozik a fiú testéből.

ERRIS, nagyjából 5000 éves. Évezredekkel ezelőtt, mielőtt a nap még többet veszített volna az erejéből, és jég borította volna be a bolygót, fiatalemberként eltévedt az alsóvárosban. A város befogadta őt. Nem egyértelmű, Erris valóban él-e, vagy csupán emlék, amelyet a város megőrzött. Most egy mesterséges testben létezik, amelyet a város segítségével épített meg.

QUINA, éles eszű, csípős nyelvű hunska lány, nagyjából 15 éves.

MAYA, marjal árnymunkás, a jég legharciasabb klánjának tagja, aki előtt nem ismeretlen a gyilkolás, nagyjából 13 éves.

KAO, hat lábnál is jóval magasabb, 12 éves kora ellenére jókötésű gerant.

QUELL, nagyjából 17 éves, az ichta klán tagja. Quell arra készült, hogy megkéri Yaz kezét, mielőtt a lány a verembe ugrott. Quell később követte őt a jég alá.

THEUS (ismeretlen korú), az egyik eltűnt nemkívánatos tulajdonságainak javából alkotott lény.

KARÓGYÖKÉR (ismeretlen korú), egy Elias Karógyökér nevű férfi ősi szimulációja, akit az emberiség négy törzsének egyike hozott el az Abethre, miután az eltűntek távozását követően közösen letelepedtek a bolygón.

A SZABÁLYOZÓ (ismeretlen korú), pap, akinek az a feladata, hogy kiválassza, mely gyerekeket vessék a verembe.

EULAR (ismeretlen korú), agg, szemét elvesztett férfi, feltehetően a Fekete Sziklában élő papság tagja lehet, de hosszabb időt töltött a gyarlottakkal is, akik maguk közé tartozónak hiszik.

A Fekete Szikla – a jégből kiemelkedő egyetlen ismert hegy – papjai uralkodnak a jég törzsein. Egyedül ők férnek hozzá a vashoz, amit a jégtörzsekkel kereskedve prémekre és ételre cserélnek.

A veremben töltött idő alatt Yaz rájött, hogy a papok létfontosságú sóval látják el a gyarlottakat, cserébe a gyarlottak vasat és csillagokat gyűjtenek a papoknak.

A Yaz, a gyarlottak, az eltűntek és a Fekete Szikla papjai közti kisebb konfliktusok mellett egy jóval átfogóbb, régebbi, mögöttes ellentét is létezik. Az eltűntek városainak egyes részei továbbra is megmaradtak a jég alatt, és mindegyiket egy-egy elme irányítja, jóllehet az eltűntek távozása óta eltelt évezredek során eluralkodott rajtuk a téboly. E városelmék közül a leghatalmasabbat Seusnak hívják. Seus és Karógyökér között ellentét dúl. Karógyökér elárulta Yaznak, hogy létezik egy zöld sáv az Abeth egyenlítője körül, amelyet a jég még nem kebelezett be. Seus azt szeretné, ha a jég ezt is befedné, Karógyökér ugyanakkor azon igyekszik, hogy ezt megakadályozza. Az ősrégi hálózatok révén harcolnak egymással, habár Seus jóval erősebb.

Yaznál van egy tű, amely Karógyökér személyiségének egy töredékét rejti magában, és ez fogja elvezetni őt a férfi egy teljesebb példányához.

Az első kötet azzal zárult, hogy egy hosszú aknában, amelyet Thurin segített kiolvasztani a jégből, néhányan kimenekültek a veremből. Yazt és társait egy vasszállító kosárban húzták fel egy hosszú kábel végén. A kosarat a Fekete Szikla papjai emelték ki.

A kosárban Yaz, Zeen, Erris, Maya, Kao és Quell utazott. Quell oldalába kést szúrtak. Thurinnak nem sikerült bemászni a kosárba, így lent ragadt. Quina eltűnt, feltehetően a papok egyik mechanikus, csillaghajtású vadásza kapta el.

Maya felmászott a kábelen, miközben a kosár emelkedett. Yaz utánaeredt. Amikor Yaz a kosár előtt felért, a szabályozót és Eulart találta ott, Mayának pedig nyomát sem látta. Eular varázslattal elaltatta Yazt, a szabályozó pedig utasította a kosarat húzó beavatottakat, hogy ejtsék vissza a két mérfölddel lejjebb lévő barlangba.

1. FEJEZET

THURIN

HATALMAS TŰZ TOMBOLT, és hatalmas özönvíz árasztott el mindent. Mindkettő olyan természeti erő, amely mindent letarol, tisztára töröl, és új kezdetet ígér. Ugyanúgy Thurin volt az oka a tűznek és az özönvíznek is. Mégsem sikerült egyiknek sem eltörölni a vágyat, hogy Yazzal legyen az ichták klánjából: a lánnyal, akinek fényesebben ragyogtak a csillagok.

Thurin felbámult a jégben függőlegesen felnyúló mérföldes hosszúságú lyukon, fel a világba, amit még sosem látott. Lehetetlennek tűnt, hogy ő gerjesztette a tüzet, amely kiolvasztotta. Az, hogy szabadon engedte tűzképességét, a benne hosszú éveken át gyülemlő energiákat, kiszívta minden erejét. A szennyfoltosokkal vívott küzdelem után zúzódások, harapások és vágások fedték az egész testét. És szinte közvetlenül ezután a jégmunkáját aknázta ki, hogy kétségbeesett igyekezettel biztosítsa Yaz fivérének szökését.

Miközben azon merengett, vajon mi tartja még felegyenesedve, Thurin azon kapta magát, hogy összecsuklik. Az utolsó kép, amely megragadt benne, Yaz képtelenül fehér szeme, rászegeződő tekintete volt, ahogy a kosár egyre magasabbra emelkedett, és beleveszett a sötétségbe.

– ÉBRESZTŐ!

Thurin az oldalára fordult, felnyögött. Kellemes meleg burkolta be, és egy csodás pillanatra úgy hitte, otthon van édesanyja házában, a településen. Próbált belekapaszkodni az illúzióba, de az kicsúszott az ujjai közül, csupán az álmában kísérő sötétebb képzetek maradtak, azok, amelyekben Theus fölötte áll, és madzagon rángatja őt, hogy bábuként táncoljon egy olyan dallamra, amely nem a sajátja.

– Még velünk vagy? Remek.

Thurin résnyire felnyitotta a szemét. A heves ragyogást saját homályos látása torzította el, fosztotta meg a részletektől, mégis eleget látott ahhoz, hogy tudja, a kohókalyibák egyikében fekszik. A keresztgerendákon láncok és különféle szerszámok lógtak.

– Kaylal? Te vagy az?

– Igen. – A fiatal kovács Thurin vállára csapott a kezével. – Száz üvöltő szennyfoltosnál több kell ahhoz, hogy végezzenek velem.

Thurin nagy nehezen felült. Mindene fájt. Mindeddig észrevétlen harapások és karmolások követelték, hogy figyeljen végre rájuk.

– Jól vagy?

– Nos, mindkét lábamat elvesztettem…

Thurin elmosolyodott a régi tréfán. Kaylal ugyanolyan ramatyul nézett ki, mint ahogy Thurin érezte magát, mindkét szeme belilult és feldagadt, a füle felszakadt és vérzett, a nyaka körül véraláfutások sötétlettek. Leginkább mégis Exxar elvesztése fájt neki. A többi seb be fog gyógyulni.

– Jó látni téged. Hogy kerültem ide?

– Arka biztonságos helyre vitette a sebesülteket. A legsúlyosabb sérültek a településre kerültek. – Kaylal felhúzta magát egy láncon, hogy felüljön a munkazsámolyára. – Úgy hallottam, hogy Yaz barátod látványos módon távozott.

– A te barátod is. – Thurin mogorván nézett maga elé, haragudott magára, amiért terel.

Kaylal a fejét rázta.

– Elveszítettem Exxart, és már sosem fogom visszakapni őt. Yaz még csak fél napja távozott. Odafent van. – Fölfelé mutatott. – Ezt az utat még én is pár pillanat alatt megtettem.

– Nekem azt mondták, felfelé nehezebb. – Thurin felállt, elmerevedett tagjait érezve felnyögött.

– Viszont komolyan tenned kell valamit, Thurin. Láttam, ahogy ránézel. Milyen lesz úgy töltened az elkövetkező éveket, hogy folyton azon tanakodsz, merre lehet, mit csinálhat?

Thurin nyújtózott egyet, úgy képzelte, hallja, ahogy a lábcsontjai ropognak. Tudta, hogy Kaylalnak igaza van, és ez megrémítette. Közelebb húzódott a kohóhoz, amelyből még mindig sugárzott a hőség, hiába volt üres.

– A gyarlottaknak szükségük van rám.

– Puszta kifogás. Itt van nekünk Arka. Itt vannak a szennyfolttól megtisztítottjaink. És ha ez a bálna valóban létezik…

– Létezik. A gondot az jelenti, hogyan szedjük ki a fekete jégből, de a saját szememmel láttam. Nem hittem a történeteknek, amikor azt mesélték, mennyire hatalmasak ezek a szerzetek!

Kaylal elmosolyodott.

– Én is látni akarom!

Thurin viszonozta a barátja mosolyát. Őrültségnek tűnt mindkettejük számára, hiszen egyikük sem őrzött emlékeket a jégről, hogy a felszínre jutásról beszélgessenek. De ha bármikor helyénvalónak tűnhetett az őrület, akkor ezekben az időkben, Yaz érkezése óta biztosan.

– Fogalmam sincs, hogyan mehetnék utána – mondta egészen halkan Thurin. Még szánalmasabb ürügynek hangzott, mint az, hogy itt van szükség rá. Ám az igazat megvallva kétmérföldnyi jég félelmetes akadálynak tűnt. Senkinek sem sikerült még leküzdenie, mielőtt Yaz kiszökött.

Kaylal felnevetett.

– Úgy hallottam, eleve te csináltad azt a lyukat. Ha ez igaz, biztosan fel tudod juttatni magad rajta. Kétlem, hogy már le tudták volna zárni.

Thurin a homlokát ráncolta.

– Talán… – Az ajkába harapott. – Viszont veszélyes lenne. Nagyon.

– Hát rendben. Akkor jobb, ha maradsz. – Kaylal levette az egyik kalapácsát, és nekilátott a láncszemek vizsgálatának, amelyek az előtte álló asztalon hevertek szanaszét.

– Eh. – Thurin megrázta a fejét. – Minden veszélyes, amióta megérkezett. Azt hiszem, kezdek rákapni a dolog ízére.

Kaylal a háta mögé nyúlt, és megfogott valami sötét és súlyos tárgyat, amit odadobott Thurinnak.

– Exxar köpönyege?

Thurin az egyik kezével végigsimította a ruhát: két réteg patkányprémből készült. Exxarnak egy örökkévalóságba telt cserékkel összegyűjtenie az irhákat.

– Sosem volt eléggé melege – sikerült mosolyt erőltetnie az arcára Kaylalnak.

– Ezt nem…

– Fogadd csak el! Úgy hallottam, odafent elég hűvös van.

Thurin suhogva magára terítette a köpönyeget, és megindult az ajtó felé. Egy pillanatra megállt, hogy Kaylal vállára tegye a kezét.

– Vigyázni fogsz rájuk helyettem, ugye?

– Vigyázni fogok, testvérem. – Kaylal lerakta a kalapácsot, és Thurin kézfejére fektette kérges tenyerét. – És itt leszünk, ha valahová vissza kell majd térned. Most eredj, és keresd meg!

THURIN VISSZAINDULT A városbarlangba, egymás után vágott át a barlangüregeken, ahol a gyarlottak jóval többen sétálgattak, mint amennyit valaha látott. A szennytől megtisztítottak száma felülmúlta azokét, akik szabadok maradtak tőle, de most már keveredtek, újraegyesültek a családok. Olyanok üdvözölték, akiket Thurin csecsemőkorukból ismert, másokra a saját gyermekkorából emlékezett. Néhányan, akiket kevésbé régen ragadtak el, odaszaladtak hozzá, hogy megöleljék, ilyen meg olyan ünnepségekre próbálták elvonszolni. Az öröm, amelyet Yaz hagyott maga után, csak most kezdett tudatosodni bennük. A gyarlottak csupán most hitték el igazán, hogy mindez nem álom, hanem valóság, amitől nem lehet megfosztani őket.

Minden meghívás, minden viszontlátás gyengítette az elszántságát; mindegyik horog volt, amely beleakadt a testébe, és ki kellett tépni, ha tovább akart haladni a célja felé. Olyan könnyű lett volna maradnia, visszazökkenni életének megszokott menetébe, a nagycsaládja társaságában élvezni a jobb jövőt. De Thurin tudta, hogyha letér a kiszemelt útról, ha megadja magát annak, ami könnyű, akkor Yaz emléke egész életében kísérteni fogja, akármilyen hosszú legyen is. Évről évre egy hatalmas „mi lett volna, ha” lebegett volna fölötte.

És így a városbarlangba ért, átvágott az elöntött kőfelületen, az özönvíz után megmaradt tócsák befagyott kérge ropogott a lába alatt. A hátrahagyott vas bősége, a tönkrement vadászok roncsai, a kiselejtezett páncél, az eldobott fegyverek. Széles ívben kikerülte a vermet, amelyikbe Theus és a többi szennyfoltos gerant zuhant, amikor Yaz az alsóváros egyik kamrájába omlasztotta alattuk a talajt. Azt feltételezte, hogy a verem tele van azokkal, akik a lezúduló sziklatörmelékkel együtt a verembe estek, de a saját szemével nem akart megbizonyosodni erről. A halottak családjai csakhamar eljönnek majd értük.

Thurin magányos alakot vett észre Pome vadászának roncsai közt kutatva, a Vén Hannót, aki több mint ötven évével Eular után a legidősebbnek számított a gyarlottak között. Üdvözlésképp felemelte a kezét. Kettejüktől eltekintve a romok elhagyatottan álltak.

Thurin megállapodott a lyuk széles torka alatt, amely a városbarlang tetején át nyúlt fel egészen a jég állítólag mérföldekre lévő felszínéig. A jeget márványozó csillagpor több színben játszó izzással világította meg az akna első húsz-harminc lábnyi részét. Afelett csupán sötétséget lehetett látni, az égnek, amelyről a történetek szóltak, semmi jele nem mutatkozott. Thurin legtöbb barátja őrzött emlékeket a felszínről, de a szavaik nem tudtak igazán képet kialakítani a fejében, még csak értelmesnek sem tűntek. Mi tartotta fent az „eget”? Mennyivel lehetett a felszín felett? Hol voltak a falai? Thurin felsóhajtott, arra jutott, hogyha a tervei sikerrel járnak, nemsokára maga is látni fogja, és felnőttként megérti majd, amit gyerekkori emlékeik alapján a gyarlottaknak nem sikerült elmagyaráznia.

Mély levegőt vett, és ez egy kissé lenyugtatta. Még egy mély levegő, aztán kifújta a feszültséget. Thurin képessége, hogy alakítsa a jeget, marjal véréből fakadt. Az árnymunka mellett az elemi képességek jelentek meg a leggyakrabban a marjalok között. Egészen kicsiny kora óta erőteljesen bánt a vízzel és a jéggel. Tízéves korára meg tudta gyengíteni a barlangfalakat, hogy a gerantok sokkal könnyebben vadászhassanak a csillagokra. Tehetsége lassanként erősödött, ahogy cseperedett, és nap mint nap használta a bányaszcsapat mellett, ám még így sem közelítette meg Tarko képességeit.

Mindez megváltozott, amikor Thurin visszatért a szennyfoltosoktól. Valami megváltozott benne; áttört valamiféle gát. Rájött, hogy sokkal több mindenre képes. És Yaz leérkezésének hetétől fogva mindennap újabb gát dőlt le. Amikor összecsaptak, Hettát azzal sikerült visszatartania, hogy megragadta a minden embert átjáró vizet. Yaz eljövetele élet-halál helyzetek sorát jelezte előre, és Thurinnak minden, korábban ismeretlen megpróbáltatásból sikerült újabb magaslatokba kapaszkodnia, még több erőt felszabadítania, a jégmunkája végre felért korábbi vezérükével. Talán felül is múlta azt.

Még egy mély levegő, és Thurin a képességéhez folyamodott. Az ötlet akkor merült fel benne, amikor arra gondolt, hogyan mentette meg Zeent. A fiú keze lecsúszott, ahogy a kosár egyre gyorsabban emelkedett felfelé az aknában. Thurin a jégmunkáját vetette be, elméje Zeen vérét ragadta meg. Thurin felemelte a fiút, és a kosár után repítette, hogy újra megragadhassa a rácsokat.

Thurin most befelé irányította a jégmunkáját, a vérében áramló és a húsát átjáró vizet ragadta meg. Csupán annyit kellett észrevenni, milyen szilárddá fagyna az emberi test, hogy tudja, mekkora hányadát alkotja a víz. Thurin az összpontosítástól halkan felnyögve elemelte magát a sziklától. Könnyebben ment, mint amennyire tartott tőle, mégis elég nehéznek bizonyult ahhoz, hogy aggódni kezdjen, vajon nem haladja-e meg a képességeit, hogy kellő ideig fenntartsa az erőfeszítést.

Lassan a levegőbe emelkedett, úgy érezte, mintha egy láthatatlan, egyre növekvő, keskeny torony tetején egyensúlyozna. A teste súlyának felemeléséhez szükséges nyomás elméje egy rugalmas részének szorult ellen, amely újra meg újra megnyúlik majd, és ellátja a feladathoz megkövetelt erővel… egészen addig a pillanatig, amikor túl sokat nem követel tőle, és talán elszakad.

A lába alatt sorra halmozódtak az üres yardok. A sziklapadló egyre távolabb került, a tető egyre közelebb. Most, hogy minden oldalról a jégmennyezet hajolt fölé, Thurinra hirtelen és váratlan rémület tört rá. Az alatta tátongó mélység mintha önmagában lefelé húzta volna. A láthatatlan torony, amelyen egyensúlyozott, egyszerre lazán kapcsolódó részek ingatag halmának tűnt, amit túl magasra raktak. A város sebhelyeit magán viselő sziklás felszín azt követelte, hogy nyaktörő sebességgel újra találkozzon vele.

Thurint rémült erőkitörés taszította fel szélsebesen az aknán, és a rohamosan keskenyedő és rohamosan sötétedő határok hamar megszelídítették az alatta nyíló távolságot. Nem kellett hozzá sok idő, és már csak egy zsugorodó fénykört látott odalent, amely nem keltette a magába rejtett zuhanás benyomását.

Száz yarddal feljebb a sötétség teljesen magába burkolta Thurint, és innentől fogva csupán meleg ponttá vált, amely vakon emelkedett az éjszakában, időről időre súrolta a jégfalakat, és azon tanakodott, vajon a látszólag végtelen akna kiköpi-e a fenti világba, mielőtt a nehézkedés vonzása felülkerekedik az akaraterején, és visítva lerántja őt egy gyors, de förtelmes halálba.

Fel, mindig csak fel. Thurin elveszítette az időérzékét. A fájdalom egyre fokozódott a szeme mögött, mígnem arra sem emlékezett már, merre tart, és miért. Fel, egyre fel. És a sajgás csak rosszabbá vált.

2. FEJEZET

QUELL

QUELL A FELFELÉ tartó kosárban hevert a településről hozott palánkkupacok és a hanyagul egymásra halmozott gombák mellett. Az oldalába mélyedő kés odaszegezte minden egyes pillanathoz, a fájdalmat egyszerre érezte élesnek és tompának, amely mindenét átjárta. A beléhatoló penge nem okozott fájdalmat. A markolat látványa, amely a testéhez szorult, elképesztette.

A szennyfoltosok közül a leggyengébb is veszélyesebb volt, mint amilyennek Yaz hitte, abban viszont igaza volt, hogy nem hagyta, hogy Quell lesújtson rájuk a baltájával. Még most is inkább itt feküdt, és a halálra várt, mint hogy sértetlenül üljön valahol a lekaszabolt gyerekek emlékeivel. Van olyan ár, amit érdemes megadni azért, hogy életben maradjunk, és akad olyan, amit nem érdemes bevállalni.

A szabályozó olyan árat szabott meg Yaz életének megmentéséért, amit Quell kész volt megfizetni. Eleve halottnak gondolta a lányt. A gyász terhe, amelyet az Eltűntek Vermétől visszatérve cipelnie kellett volna, miután Yaz lezuhant, elviselhetetlennek tűnt a számára. Így is azzal hitegette magát, hogy Yaz megcsúszott. Azt, hogy önszántából vetette le magát, a kettejük közt kialakult kötelék tudatos felszámolásának érezte volna. Már arra készült, hogy megkérje Yazt, életútjuk hátralévő részét vele járja végig. Hogy közös sátorban háljanak, és saját gyerekeket neveljenek. Ha leugrott, és nem lezuhant… az vajon mit jelentett? Quellnek kellett volna annak a sziklának lennie, amelybe Yaz kapaszkodik, neki kellett volna vigaszt nyújtania Zeen halála után. Ehelyett úgy tűnt, Yaz az életét is hajlandó volt odadobni azért, hogy elmeneküljön tőle.

Yaz édesanyja úgy jött ki a kráterből, mint egy halott, aki csak megszokásból lépked. Yaz édesapja a maga hallgatag természetével oly módon roppant össze, mint még soha, még akkor sem, amikor a tőrhal elragadta tőle a legkisebb fiát. Yaz bácsikájának és az édesanyja unokatestvéreinek kellett kivonszolnia őt a kráterből, miközben ő mindvégig küzdött, és átkozta mind a tenger, mind az ég isteneit.

Némi hazugság és csalás elfogadható árnak tűnt, amikor Kazik szabályozó félrevonta Quellt, és kimondta a csodás szavakat: „Yaz él.”

Quell egyszerű feladatot kapott. Meg kellett keresnie Yazt, aztán a parányi csillaggal, amelyet a szabályozó adott neki, idő előtti begyűjtést kellett kérnie, hogy a városkamrából felvigyék a vasat. Ezenkívül be kellett mutatkoznia a vak férfinak, Eularnak, hogy átadja neki a szabályozó üdvözletét és titkos üzeneteit, elhallgatva azokat mindenki más előtt.

Az apró megtévesztésért cserébe Quell hazajuttathatta volna az ichták egyik lányát, hogy újra az égbolt boruljon fölé. Visszaadhatta volna a lányukat a gyászoló szülőknek. És ezután, de csak ezután, amikor újra szabadon állhatnak a jégen, feltehette volna a kérdéseket, amelyek azóta marták, hogy Yaz lezuhant. Csak ezután kérhette volna meg arra, hogy ossza meg vele az életét.

Quell most persze haldokolt. Még ha a papok visszavinnék is az ichtákhoz, csak a szomorúság forrása lenne, miközben elvégzik a búcsúzás szertartását, és magára hagyják a jégen egy kevés sóval és egy kockányi hárfahallal, hogy az éhségét csillapítsa.

Csak rontott a helyzeten, hogy arra az idegenre kellett felnéznie fektében, aki annyira lenyűgözte Yazt. Sötét szeme és bőre ellentétben állt az ichták rézvörös színével és szemük halványságával, ahol a fehérje és a szivárványhártya csaknem összemosódott. Mind képtelenül erősnek, mind képtelenül gyorsnak tűnt, amiben Zeen emberfeletti fürgeségével vetekedett, és többszörösen felülmúlta bármelyik ichta erejét. A legkegyetlenebb csapást mégis az jelentette, hogy megvolt benne az a higgadt magabiztosság, amelyre Quell egész életében vágyott. Quell önfegyelme Yaz zuhanásakor kezdett repedezni, és abban a pillanatban hagyta el véglegesen, amikor a kötele elszakadt, és maga is csúszni kezdett lefelé, hogy a gyarlottak közé essen.

Erris éppen Quell sebét vizsgálta, az ujjaival tapogatózott a kés körül, mintha valamiképp beleláthatna velük a teste mélyére.

– Tévedtem – szólalt meg Erris. – Tekintve, hogy mit szúrt át, jobb, ha a helyén hagyjuk a pengét, amíg melegebb helyre nem érünk, ahol több a felszerelés.

– Csak húzd ki! – nyögte Quell.

Erris a fejét rázta.

– Úgy elvéreznél. Minden valószínűség szerint még azelőtt, hogy kiemelhetnénk ebből a kosárból.

– Akkor eredj, és segíts Yaznak! – dühödött fel Quell. Erris kizárólag azért maradt vele, hogy segítsen neki. Így aztán hagyták, hogy Yaz egyedül másszon fel a kábelen Maya után.

– Most már egyáltalán nem látom. – Zeen hangjából aggodalmat lehetett kihallani, ahogy a nővérét keresve felbámult a kábelen az ég távoli köre felé. A hosszú, lassú emelkedés alatt a fiúban folyvást váltakozott az örömteli izgalom, amiért visszatérnek a felszínre, és a mérhetetlen rettegés, hogy a szabályozó egyszerűen visszataszítja őt a mélységbe. Az izgatottság pillanataiban Quellben az a gyermek villant fel, aki együtt vonult vele délre a Fekete Sziklához. Abban reménykedett, hogy a jégen teljesen visszaköltözik belé a gyermeki énje, és a gyarlottak borzalmait sikerül a gödörben hagynia, ahová tartoztak. Noha arról, hogy Zeen gyarlottként miként fog életben maradni a mardosó szélben, Quellnek sejtelme sem volt. Yaznak talán sikerül rábeszélnie a papságot, hogy keressenek neki valamilyen helyet a hegybéli csarnokaikban. Ki másnak is sikerülhetne?

Quell mindeddig nem tartotta többre a déli utazásról szövögetett terveit puszta fantáziálgatásnál. Az akna kijáratában a szabályozó fogja várni őket. És a papok mágiája ellen köztudottan nem lehetett mit tenni. Még Erris is térdre fog kényszerülni előtte. A papok bűbája két tucat klánt tartott kordában nemzedékeken át.

– Szerinted mennyivel jár felettünk? – kérdezte meg újra Zeen.

– Túl messze – dörmögte Kao. A távoli fénykör felé tartotta az egyik kezét, és hunyorogva megpróbált felkémlelni mellette. Az ő hangjából is rémület érződött ki. Yaz korábban azzal nyugtatta Quellt, hogy a fiú, hatalmas termete ellenére, alig idősebb Zeennél.

A kosár folytatta zökkenőmentes útját a felszín felé. Az akna falai most már minden oldalon egészen közel kerültek, és a kosár súrolta az egyiket, s mind a négyüket porrá őrölt jéggel terítette be. Az ég fehér köre egyre növekedett, szürkületté törve a homályt. Quell lassanként részleteket is ki tudott venni benne, valamiféle szerkezetet, amelyiken nyilván a kábel futott. Egy pillanatra félelem fogta el Yaz miatt – vajon áthúzták a keresztrúdon? De nem, ha ily módon pórul jár, akkor visszaesett volna.

Lassanként elért hozzájuk az akna nyitott kijárata felett fütyülő szél hangja. Már most hidegebbnek tűnt a levegő. Quell hálát adott, amiért ez itt még nem észak. Az irhái még mindig nyirkosak voltak az özönvíz miatt, amely rájuk zúdult, amikor Thurin kiolvasztotta az alagutat. Valóban hideg vidéken ez a halálos ítéletüket jelentette volna.

Alig több mint száz yard maradt még az aknából, amikor a kosár váratlanul megállt.

– Most mi történik? – pattant fel Zeen.

– Semmi jó – mormolta maga elé Kao.

Quell megpróbálta ülő helyzetbe küzdeni magát, de Erris a mellkasára tette a kezét.

– Maradj nyugton!

Quell legszívesebben beolvasott volna neki, hogy keressen egy tengert, és vesse bele magát, de a kés okozta fájdalom olyan erősen nyilallt beléje, hogy mindenképp vissza kellett feküdnie. Eszébe jutott a csattanás, ahogy az üres kosár a városba csapódott az özönvíz után. Eszébe jutott a szabályozó tekintetének üressége, ahogy az Eltűntek Vermébe lökte a gyerekeket.

– Vissza fognak ejteni minket.

Quell szavaiban mintha egy olyan igazság kristályosodott volna ki, amelyről már mindannyian tudtak. Elsőként Erris reagált. Szemmel szinte követhetetlen gyorsasággal megragadta az egyik póznát, amivel Yaz a sátrukat akarta a jéghez rögzíteni. Aztán fogta a súlyos vaskalapácsot, amelyik két palánkrakás közé esett. Egyetlen ütéssel és olyan erővel, amivel még a leghatalmasabb geranté sem érhetett volna fel, a tizennyolc hüvelyk hosszú pózna jó kétharmadát az akna falába verte, a maradék hathüvelyknyi rész pedig benyúlt a kosár falának egymást keresztező rúdjai közé.

– Zeen, segíthetnél.

Erris két gyors ütéssel újabb póznát mélyesztett a túlsó oldali falba.

Zeen, aki ugyanolyan szélsebesen mozgott, mint Erris, sorra adogatta neki a póznákat, és a férfi így arra összpontosíthatott, hogy mélyen a falba verje őket.

– Ez majd megtart minket! – próbálta túlharsogni a zajt Quell két kalapácsütés között, ahogy Erris az ötödik póznát verte be. Maga a kosár nehezebb volt, mint a rakománya, de öt cölöpnek még ezt a tekintélyes tömeget is el kellett bírnia.

– Elfeledkeztél a kábelről! – válaszolta Erris, és a hatodik póznát is átvette Zeentől.

Amint kimondta ezt, a kosár megrándult, majd ránehezedett a póznákra. Felettük zuhanni kezdett a kábel, lehúzta a saját súlya, nekigörbült az akna falainak, aztán jégszilánkok záporától kísérve összetekeredett a kosár tetején. A fémkábel ijesztő gyorsasággal halmozódott a kosár burkolatán. Hihetetelen súlya lehetett, és a két mérföld nagyobb része még hátravolt. A fény pillanatok alatt a korábbi töredékévé halványult.

Erris beverte a még megmaradt póznáikat. A jég már ropogott körülöttük, ahogy az egyre növekvő súly megfeszítette a sebtében a falba mélyesztett rögzítőket.

– Fel kell mennem oda, mielőtt túl sok kábel hull ránk. – Erris felkapta mind a két árt, amelyeket magukkal hoztak, hátha a javításkor új lyukakat kell fúrni a palánkokba.

Quell figyelte, ahogy Erris felmászik. Azon tűnődött, vajon talál-e kiutat a fejük felett sebesen növekvő kábelhalomból. Ha nem, tovább növekszik a rájuk nehezedő tömeg, mígnem kiszakadnak a póznák, és mindannyian a mélybe zuhannak, hogy szörnyethaljanak.

Erris fürgén mozgott, és hatalmas erejét bevetve átvergődött az összetekeredett vaskábel hurkain. Gyorsabban eltűnt, mint Quell elképzelni tudta volna, otthagyta őket a sötétben, miközben felettük a lehulló fém mennydörgött folyamatosan.

– Sikerülni fog neki? – kérdezte Zeen.

– Úgy érted, kimászni? – kérdezte Kao.

Quell megpróbálta elképzelni. A százyardnyi sima jégfalat, ahogy a kábel alig egyyardnyira tőle szélsebesen suhan. Erris csak a két vékony árra számíthat, pusztán a karja erejével fogja felhúzni magát, testének teljes súlyával, ami Kao szerint jóval nagyobb, mint egy ekkora férfié lehetne, előbb az egyik tüskén fog csüngeni, aztán a másikon.

– Igen, sikerülni fog neki.

Észszerű hazugságnak tűnt, megnyugtatta a két fiút, és ha mégis téved, akkor sem sokáig fognak bánkódni.

Vártak, vakon és tehetetlenül. A fejük felett gyűlő kábel hangja fokozatosan tompult, ahogy egyre vastagodott a halom. A póznák riasztóan recsegtek, körülöttük a jég lassanként, elkerülhetetlenül megadta magát a növekvő nyomásnak. Quell érezte, hogy újra szivárog a vére. Valami elmozdította a kést. Talán az iménti zökkenés, amikor megpróbálták visszaejteni a vaskosarat, vagy Zeen üthette meg, amikor a póznák után kapkodott. Bármi történt is, a vére folyni kezdett az újonnan megnyílt sebből.

– Ez mit jelenthet? – kérdezte Zeen a homálytól. – Yaz nem hagyta volna, hogy ledobjanak minket.

– Biztosan elkapták – válaszolta reményvesztett hangon Kao.

– Vagy kicsúszott a kezük közül, és rosszindulatból csinálják ezt velünk, hogy visszacsalják.

Quell zihálva beszélt a fájdalom nyilallásai között. Eszébe sem jutott volna, hogy egy olyan kés szúrásától halhat meg, amelyik az ichtáknál többet ér, mint az összes vagyon, amit az életében eddig felhalmozott. Ám most úgy tűnt, hogy a halálát annyi fém súlya fogja okozni, amennyi az összes klánnak együttesen sem volt. Kétségesnek tartotta, hogy valaha bárki ennél nagyszerűbb véget ért volna. És mégis élni akart, halászni a meleg tengereken, várni a hosszúéjt, saját gyermekeket nemzeni.

A kosár megrándult lefelé, épp csak egy keveset, de ahhoz eleget, hogy riadt kiáltásokat csaljon ki mindhármukból. Alighanem kilazult az egyik pózna. A maradék öt még tartott. Egyelőre.

– Abbamaradt… – szólalt meg rekedtes hangon Zeen.

Quell először nem értette, miről beszél. Nyilvánvalóan abbamaradt, különben zuhannának.

– A hang – mondta Kao.

A jég recsegését kivéve semmilyen zajt nem lehetett hallani felülről.

– Lehet, hogy… – Quell elharapta a szavakat. Lehetséges, hogy túl sok fedi már a kosár tetejét ahhoz, hogy eljusson hozzájuk a hang. De miért ne hagyhatná, hogy a két fiú azt higgye, Errisnek sikerült kijutnia? Talán tényleg megtette.

A sötétben várakoztak, miközben körülöttük mindenfelé panaszosan recsegett a jég, néha mély, távoli hangon, amely Quell mellkasában zengett, máskor élesen és közelről, mintha valami törékeny pattant volna el hirtelen. Quell alig néhány nap alatt éppannyira hozzászokott ezekhez a hangokhoz, mint a szél szakadatlan siránkozásához.

Aztán maga is felnyögött, ahogy egy kissé feltápászkodott, és a palánkhalmoknak támasztotta a két könyökét. Érzékelte Kao és Zeen szótlan félelmét, és egyetlen felnőttként a gyermekek között úgy érezte, amennyire telik tőle, vigasztalnia kell őket, még ha csupán a végzetükről vonja is el a figyelmüket.

– Túl sok is ez a kalandból, ugye, Zeen?

A fiú odafent élt-halt a veszélyről és felfedezésről szóló történetekért.

– Az ördögökbe is, igen… – préselt ki magából egy akadozó kacajt Zeen. – Ebben a pillanatban elviselnék egy kis unalmat. Bízd rám, hogy sátorbőröket foltozzak vagy szántalpakat viaszozzak. Nem bánom. – Felsóhajtott. – Vissza akarom kapni Yazt.

– Miatta ne aggódj! – nyugtatta Quell. – Yaz erős. Erősebb mindannyiunknál.

– Hagyta, hogy a tőrhal magával ragadja Azadot… – Zeen elhallgatott.

Quell mordult egyet.

– Nem láttam, ahogy a testvéredet elragadják. Hallottam, amikor felkiált, és mire odafordultam, már ott se volt. Láttam, ahogy Yaz áthajol a csónak oldalán, és a vízbe meríti a karját. Aztán láttam, ahogy a csónak felborul. És láttam, ahogy elsüllyed. Ezzel nem azt akarom mondani, hogy nem tőrhal volt, csak azt, hogy még sosem láttam olyan tőrhalat, vagy hallottam olyanról, amelyik a víz alá tud rántani egy ichta kenut. Fene hatalmas tőrhalnak kellett lennie. Inkább egy bálnaevő vethetett hurkot a testvéredre, és húzta le a mélybe. Nem azt tartom bámulatosnak, hogy egy ilyen el tudta ragadni Azadot, hanem azt, hogy bárkinek, akár egy ichtának elég ereje volt ahhoz, hogy annyira szorosan fogja, hogy elsüllyesszen egy egész csónakot. A hullámkötények a helyükön voltak. Nem juthatott be víz Yaz mellett, és még kevésbé ott, ahol Azad ült. Fogalmad sincs, mennyi erő kell ahhoz, hogy a mélybe húzz egy levegővel teli kenut. Nagyon csodálkoznék, ha egy tőrhal képes lenne erre, de gondolj csak bele: Azadot ragadta meg, nem a csónakot, ezért a kenut egyedül Yaz húzhatta le azzal, hogy nem eresztette el Azadot. Tudom, hogy én nem bírtam volna ekkora erővel kapaszkodni.

– Aztán mi történt? – kérdezte ámuldozva Kao. – Hogyan jutott ki?

– Azt hittem, őt sem látom többé. – Quell arca megrándult, ahogy visszaemlékezett. – A tenger nyugodt volt, csak néhány buborék szállt fel. Még csak nem is láttam a csónakot. Tudtam, hogy Yaz odaveszett. A többiekért kiáltottam. Csak…

A hang bennrekedt a torkában. Nem talált szavakat arra, hogyan érezte magát, miközben csak nézte a vizet, ahol Yaz elmerült. Mintha maga is fulladozott volna.

– Jex és Jax odaértek a csónakjukkal, és a fejüket rázták. Egy örökkévalóság óta lent volt már. Addigra nyilván megfulladt, ha nem falták fel. Jex már mondani kezdte, mennyire sajnálja, amikor nem messze tőlünk valami hirtelen áttört a felszínen, akár egy felbukó bálna, és szinte kiugrott a hullámok közül. Arrafelé eveztünk a ködben. És ott volt, ájultan, a kenura dőlve. A bent rekedt levegő a felszínre lökte, amint Yaz szorítása engedett. Ilyen Yaz. Ennyire erős. És úgy meséli el, mintha egy tőrhal egyszerűen ráharapott volna Azadra, és a mélybe ragadta, ő meg a sorsára hagyta volna. – A fejét csóválta a sötétben. – Azt hiszem, aznap valami megpattant benne. Akkor kezdett olyanná válni… mint amilyen most.

Ezután néhány hosszú pillanatig szótlanul ültek. Egyedül a vaksötét vette körül őket, és a jég nyekergett. Quell összeszedte magát.

– Na és te… Kao, ugye? Melyik a te klánod?

– A golin! – Kedvetlen golin melldöngetést lehetett hallani a homályban. – A létező legjobb…

Quell tudta, hogy a fiú azon tanakodik, vajon visszaveszik-e valaha őt. Személy szerint Quell úgy gondolta, nagyobb eséllyel találnak rá Yaz őrült vállalkozásának zöld övére. A golinok híresek voltak arról, hogy mereven ragaszkodnak a szabályokhoz. A törvényeik tartották életben őket a jégpusztaságban, ők pedig a törvényeiket tartották életben.

Quell témát váltott, nehogy a legény tovább merengjen.

– Na és mit halásznak a golinok azokban a déli tengerekben?

– Déli? – hőkölt meg Kao, ahogyan Quell remélte. – A golinok a jég legjobb halászai. A Vándortengert követjük, és a csónakjaink hosszabbak, mint egy vörös cápa.

Kaónak be nem állt a szája, Quell számára ismerős és ismeretlen fajokról beszélt, dicsekedett, ahogy a fiúknak szokása, látszott rajta a vadászat iránti lelkesedés, elmesélte a kalandját, amikor egy hártyahal úgy harapta le az evezője végét, hogy Kao észre sem vette.

Telt-múlt az idő, és Zeen éppen azokról a csínyekről mesélt Kaónak, amelyeket a fiatal ichták játszanak a jéggel a hosszúéj végén, amikor Quell észrevette, hogy hosszú ideje először ki tudja venni a fiú halvány körvonalait. Az itteni hosszúéjük a végéhez közeledett. Amikor felnézett, gyenge fényt látott áttapogatózni a feltekeredett kábeltömeg résein. A világosság egyre növekedett, ahogy figyelte, még több yardnyi kábel kúszott felfelé.

– Siess, Kao! Keresd meg azt a kalapácsot, és állj készen, hogy kihúzd azokat a cölöpöket, amikor emelkedni kezd a kosár! Ha erősen felcsapod őket, ki kell lazuljanak.

A kábel tovább tekergőzött felettük, mígnem az utolsó hurok is kicsavarodott, és az egész megfeszült. A kosár megrándult felfelé.

– Szedd ki őket! – köhögte Quell.

– Mi van, ha csak valami trükk? Hogy kiszabadítsuk magunkat, és megint visszadobjanak minket? – tétovázott Kao.

– Csak csináld!

Ha Quellnek élete hátralévő részében egy késsel a testében kell ebben a kosárban hevernie, akkor inkább gyorsan essen túl rajta, mint lassan.

Kao kalapált és rángatott, és tucatnyi ütéssel kiszabadította magukat. Tüstént emelkedni kezdtek.

A nappali világosság rohamosan erősödött. Quellt megdöbbentette a fényessége, és csakhamar hunyorogva bámult ki a világra az ujjai közötti réseken. A csörgő fém zaja egyre erősödött, ahogy emelkedtek. Egyszerre kikerültek a szabadba, a szél keresztülmetszett a rácsokon, elorozta a testük melegét. Kao és Zeen rögtön dideregni kezdtek, ám Quell, a nyirkos bőrökbe burkolózva, örömmel fogadta a frissességét. A barlangok levegőjét döglöttnek érezte odalent; a városé bomlástól bűzlött. A szél viszont eleven volt. Nem barát, de olyan ellenség, amely arra emlékeztette őt, hogy él, még az oldalába mélyesztett penge ellenére is.

Egy sötét kéz nyúlt le, és csúsztatott be egy horgot a kosár rácsai közé. A csörömpölés, amely az imént abbamaradt, most újra felhangzott, ahogy a kosarat oldalra húzták és kissé oldalra döntötték, el az akna szája felett álló vaskerettől, amelynek a kerekén a kábel siklott.

– Nehogy kiessen valami! – kiáltotta Quell. – Gyorsan!

Zeen a szaván fogta, és villámsebes mozdulatokkal akadályozta meg, hogy a gombák és a kisebb szerszámok átguruljanak a ferde palánkokon, és kipotyogjanak a kosárból.

Erris a kosár külső oldalára mászott, és még egy horgot akasztott be, ezúttal magasabbra. Aztán visszatért a hatalmas tekerőszerkezethez, a fogazott vaskerekek fejfájdítón bonyolult rakásához. Mindkét kezét a központi gépezetből vízszintesen kiálló vasrúdra tette, aztán a lábát beillesztette a jégbe vájt két kis mederbe, hogy ne csússzon meg. Tekerni kezdte a szerkezetet, a csörlőt tolta; még hangosabbá vált a csörömpölés. Megforgatta a kerekekbe akadó kerekeket, és valamiképp lejjebb eresztette a főkábelt, miközben közelebb húzta az újonnan ráerősítettet. A végeredmény az lett, hogy a kosár a talpára állt az akna mellett.

Quell nagy nehezen felült, szidta az összes istent, amelyeket név szerint ismert. Végtelen, fehér, széljárta jégmező köszöntötte. Az egyetlen tájékozódási pont a gleccserlemezből kimagasló Fekete Szikla volt: az óriási kőököl alig néhány mérföldnyire lehetett. Az akna szája, a csévélőfelszerelés és az állványzat közelében egyetlen lélek sem akadt, habár Quell sötétvörös foltot vett észre a gépezettől nem messze, körötte apró cseppeket. Valaki vérzett itt.

– MIÉRT VAN ENNYIRE HIDEG? – melengette magát a karjával Zeen. Visszásnak tűnt, hogy egy ichtát zavarjon a déli szellő, de Quell Yazon és a testvérén is jelentős átalakulást figyelt meg a jég alatt töltött néhány hét alatt. Ugyanakkor nem látott okot rá, hogy ennyi változás sűrűsödjön alig pár napba, amikor a zuhanás előtti évben egyik testvéren sem lehetett észrevenni semmit, legfeljebb a kettejük között lassanként megmutatkozó különbségeket. Talán a csillagok tették.

– Kao, Zeen, ha előbb kimásztok, segíthetek Quellnek. – Erris hangja megtörte a táj varázsát, és mindketten kapaszkodni kezdtek, Zeen jóformán odarohant a rácsozathoz. Kao lassabban mozgott, a keze odatapadt a fagyos vashoz.

Erris bemászott, és Quell ugyan tudta, hogy az érzés méltatlan hozzá, abban a pillanatban meggyűlölte a férfit, hogy leereszkedett a kosárba. Erris fogja kivinni innen, mintha gyermeknél is gyámoltalanabb lenne, fél kézzel átkarolva emel ki egy felnőtt ichta férfit, míg Quell tehetetlenül csüng, és próbál nem üvölteni fájdalmában, ahogy neki-nekiütődik a rácsnak.

– Ez így nem lesz jó. – Erris letérdelt, hogy megvizsgálja, hol ragadt Quell oldalába a kés. – Meg kell próbálkoznom valamivel.

Elfintorodva kettejük közé tartotta a kezét, összeszorította a mutatóujját és a hüvelykjét. Pár szemvillanással később mindkét ujja füstölni kezdett. A másik kezével összecsíptette a seb széleit, majd végighúzta rajtuk füstölgő ujjbegyét. Amerre elhaladt, Quell bőrének vörösét most már ugyanolyan sötétbarna sáv fedte, mint Erris bőre, és zárta le a penge mellett a vágást.

– Ez egyben kell tartson. – Erris Quell mögé nyúlt, és apai gondossággal felemelte, aztán mászni kezdett.

A rémálomszerű fájdalom szerencsére rövid ideig tartott, és Quell már zihálva hevert a jégen, Kao és Zeen pedig aggódva figyelte őt, amíg Erris visszament még valamiért a kosárba.

– Itt mi történt? – kérdezte Quell, amint Erris palánkokkal és huzalokkal a kezében újra kijött.

– Amikor felértem, Yaznak és Mayának semmi jelét nem láttam. – Erris nekilátott, hogy összedrótozza a palánkokat. – Csupán hat köpönyeges pap állt a csörlő mellett. Rám parancsoltak, hogy adjam meg magam, és vasrudakat kaptak fel, amikor nem engedelmeskedtem. – Vállat vont. – Amikor rájöttek, hogy nem bírnak velem, visszavonultak, és elvonszolták a sebesültjeiket. Arrafelé mentek. – A Fekete Szikla felé mutatott.

– Azt hiszem… látom őket. – Kao a szemét árnyékolva hunyorgott, kémlelte a jégtaréjokkal szabdalt fehér síkságot. – Messze innen, még mindig távolodnak.

Erris összerakott egy szánt, amelyen elhúzhatták Quellt.

– Utánuk kell mennünk.

Zeen bólintott, a száját aggodalmas vonallá szorította össze.

– A Fekete Sziklához? – Kaót láthatólag megdöbbentette az ötlet.

– Yazt nyilvánvalóan oda vitték. – Erris kétkedő pillantást vetett a jégre. – Ráadásul ezen kívül hová mehetnénk még?

– Én… – húzta el a száját Kao. – Én inkább nyugatra indulnék, és a Kisebb-tenger partján találkoznék a golinokkal.

Erris szemmel láthatóan nem akart hinni a fülének, mégis kinyújtotta a kezét nyugat felé.

– Sok szerencsét hozzá! De fogadni mernék, hogy a Fekete Sziklában melegebb van. Quellt viszont mindenképp oda kell vinnem. Egyedül akkor maradhat életben, ha kiszedjük belőle a kést, és egy meleg helyen pihenhet, ahol ételt és vizet kap.

Kao leszegte a fejét, még mindig didergett.

– Persze ha Yaznak szüksége van ránk…

És Quellt csakhamar az Eltűntek palánkjain – amelyeket csak az istenek tudják, miből készítettek – húzták a jégen, egy titkokkal teli, tiltott hegy felé.