Jaffa Kiadó
Budapest
2024

© Szabó Magda jogutódja, Tasi Géza, 2024
© Jaffa Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva!

Az idézeteket válogatta és a kötetet szerkesztette Hessky Eszter

Borító- és sorozatterv: Somogyi Péter

Felelős szerkesztő: Hessky Eszter

Felelős kiadó: Rados Richárd

ISBN 978 963 687 090 4

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

1.
Átlépett rajtad az idő A gyerekkorról, az emlékekről és a múltról

hármas egységként

Múlt voltaképpen nincs is, csak jelen van, amely a múltra támaszkodik és fején hordja a jövendőt, így hármas egységként állják a cudarok dagályát momentán vagy emlékezetükben, esetleg a várakozásban, mikor előre átélik a jövőt, vagy rettegnek tőle.

(Für Elise)

az emlék rögzülése

Kiszámíthatatlan, mikor mi, milyen erővel és később milyen hatást kifejtve karcolódik egy gyermek tudatába.

(Ókút)

addig él

Az ember múlhatatlan ezen a földön, addig él, míg valaki emlékezik rá.

(Az őz)

az emlék szétterjed

Hozzád mentem volna talán, de éjjel akkor is felébredek, és felrázlak, és megkérdezem, mit álmodol, mert én tudom, hogy az ember nem felejt el semmit, Ince bácsi vagy Ambrus, a disznók vagy Angéla megmarad valahol, és az emlék szétterjed az emberben az évek folyamán, mint a rák.

(Az őz)

gerezdes emlék

Az emlék gerezdes volt, mint a narancs, és életének különböző pillanataiban más-más gerezdje került elő.

(Katalin utca)

az idő nem tér vissza

Ha nincs kapualj, ha nincs a tárgy, ami hívja, mint az ibolya, vagy ha úgy tetszik, a kottalap vagy a régi operettdal, akkor nem tér vissza az idő, az az idő, ami nem kell nekem, amit nem akarok vállalni, ami elmúlt.

(Ókút)

a múlt utánad nyúl

A régiségkereskedésben is biztos kézzel utánanyúltam egy tárgynak, aminek az emlékét rég elmosta belőlem az idő, az idő, ami csak a tudatomon tudott úrrá lenni, az ösztöneimen már nem. A porcelán kék vizén visszaúsztak a holtak, a hattyúk hátán érkeztek haza, kicsit szégyenkezve, de voltaképpen azért megelégedetten, mert igazán mindent elkövettek, hogy segítsenek nekem. (…) És akkor együtt voltunk megint mind a hárman, anyám, apám meg én.

(Régimódi történet)

saját időszámítás

Az idő, miután számomra 1917. október ötödikén reggel nyolc órakor kezdődött, úgy érződött logikusnak, hogy másoknak is ezzel induljon, az én születésemmel; mindent, ami azelőtt történt, legszívesebben eltöröltem volna.

(Ókút)

az idő nekem ellenségem

Nem szerettem az időt, amely egyszer csak megnyilvánult, volt valamiképpen, előhívhatta hang, tárgy, fénykép, akár egy fületlen gomb is, az idő nekem ellenségem volt, úgy éreztem, s mindig örültem, ha valami, ami az én világrajövetelem előtti fázist idézhette fel, megsemmisült.

(Ókút)

lebontani a múltat

„Nagyon boldog voltál velünk itt – mondta egy este apám, mikor olyan tárgyilagosan elemezték, mi legyen majd egyszer, ha ők már nem élnek, mintha azt döntenék el, mi legyen a jövő heti étrend –, túlságosan is az. Majd le kell bontani, meg kell semmisíteni a színpadot. Ha egyszer nem leszünk, nem szabad megőrizned se bútort, se semmit. Oszd szét, ajándékozd el a tárgyakat.” „Mindent, hallod? – figyelmeztetett anyám. – A könyveimet is.”

(Régimódi történet)

családi kapcsolatok gyerekszemmel

Kapcsolatunkban én gyermek maradtam, akárhány évesen is, apám sose volt számomra férfi, csak édesapa, anyám sem asszony, hanem nő, aki szült, s a valaha egyesülő testek képét, ha olykor kamaszkoromban felmerült, amelynek eredményeként én megszülettem, azonnal elhessegettem undorodva, sértett a gondolata is.

(Für Elise)

családi buborék

Rajongtam a szüleimért, s mivel már annyit felfogtam, hogy létem valami módon nekik köszönhető, rendkívül hálás voltam nekik azért, hogy élhetek. Boldogított a tudat, hogy megszülettem, minden reggel új elragadtatással ébredtem amiatt, hogy ismét eljött az új nap, s az mindent hozhat, bármit, többnyire örömet, s ha véletlenül valami nem jót, ott áll mellettem-mögöttem a két különös varázsló, és elbűvöli a rosszat, hogy ne tudjon hozzám érni. Külön világunk, mint egy buborék, szállt-lebegett a realitás felett, s ebből a buboréklétből nevettem ki másokra.

(Ókút)

az ünnepek színei

Az ünnepek érkezését illatok, ízek, izgatott készülődések és villogó kirakatok jelezték. Ezeknek a nevezetes időszakoknak először a színét jegyeztem meg: a karácsony ezüst volt, csillagszóró sziporkás, a húsvét csudakék ég előtt jegesen villogó fehér, mint a kirakatba tett tojáskák jégvirágos ablakokhoz hasonlító cukorfala, melyek hátlapján báránykép lapult, ismét igazolva meggyőződésemet, hogy a vallás és minden vallással kapcsolatos dolog magyar lelemény: szülővárosom címerében is bárány volt zászlóval. A pünkösd skarlátszín volt, csapkodó, élő, remegő piros, mint a kályhatűz, hajladozó lángnyelvei közé képzeletem bomló orgonaágakat, bazsarózsát és tajtékos fellegeket festett, azzal ellensúlyozva azt a reménytelen vállalkozást, amellyel el próbáltam rendezni magamban azt, amit apám kérdésemre készségesen közölt: mire is ünnepeljük.

(Ókút)

gyönyörű karácsonyok

Gyönyörű karácsonyaink voltak, író szüleim játékos kedvét viselték magukon; nem ajándékok, inkább jellegük, szagok, hangulatok emléke rögzült bennem, fény, sziporkázó ezüst meg pattogó kályhatűz apró neszei, a kemény december ragyogásában. Odakinn mint valami orgona, mereszti öles jégcsap sípjait az eresz, a szél tép ajtót-ablakot, marokra fogja a havat, górálja az üveget, apám a fa alatt Krisztus urunknak áldott születéséről énekel, ezermester kezével betlehemet fabrikál, kifaragja a szent családot puha fenyőfából, s gyöngéd ujjakkal vattaágyat vet a pici Jézusnak, akinek jászlát tehénkék és szamárkák szagolgatják.

(Ókút)

karácsony

„A karácsony – mondta apám – lelkiállapot, nem étkezés.”

(Ókút)

szeretheti egymást két össze nem illő ember?

Egyszer mindkettőtől megkérdeztem, zavartan és tisztelettudással, ahogy mindig beszéltem velük, gyermekként is érezve, milyen illetlenség ilyet kérdezni szülőktől, hogy voltaképpen miért házasodtak össze? Nem tudom, miféle feleletet vártam, nyilván arra kerestem magyarázatot, hogy kerülhetett két ilyen különböző ember egymás mellé, és hogy hozhattak létre egyesülésükben két gyermeket is. Megdöbbentett, mikor mind a kettő azt felelte: szerettük egymást. A szerelem, az esztelen, párokat összegabalyító, egymáshoz kergető, soha, semmiféle irodalmi műben nem volt számomra annyira hiteles, mint kettőjük házasságában, hűséges életében; a trükkös antik isten, aki megsebzi az össze nem illő halandókat, s aztán nevetve tovaszárnyal, teljesen reális figura volt a szememben, mikor később tanultam róla: egymástól különbözőbb és egymást mélyebben szerető embereket nem ismertem, mint a szüleimet.

(Katalin utca)

gyerekkori álmok

Hogy világom kerek legyen, kitaláltam magamnak férjet is, mert iszonyúan szerettem volna már megkezdeni az asszonyok életét, templomban esküdni látványos keretek közt, fényes házat vinni, ahogy a színházi lapban láttam, otthon meg selyempongyolában, erősen kifestve, kezemet csókra nyújtani hol annak, hol ennek, a canterburyi érseknek, Posa márkinak, Szucsong hercegnek, az angol trónörökösnek, Winnetou erősen európaizált, egyetemet végzett és még nem vadász szellemképének, hallani, ahogy a főkomornyik jelzi, asszonyom, a tálalás megtörtént. Achilles és Protesilaos álomfigurái után több új férfi jelentkezett fantáziámban, mind el akart venni feleségül, és mindhez hozzá is mentem. Olykor három-négy férjem volt egyszerre, férjháremem alapítója kivételesen nem volt arisztokrata, csak mérnök, nevét, Losonczy Dénest a telefonkönyvben találtam.

(Für Elise)

a gyerek a nyugalmat szereti

Tévedés, hogy a gyermek szereti az anarchiát, a gyermek a nyugalmat szereti, mert az a biztonságos.

(Merszi, Möszjő)

baj idején rendíthetetlenül

Micsoda két mesebeli nádszál volt az én apám meg anyám, csak akkor hajladoztak, ha szilárd volt a talaj, ha nem fújt a szél, s a rengő talajon, katasztrófák és valóságos veszedelmek időszakaiban úgy álltak, olyan rendíthetetlenül, mint a hegyek.

(Ókút)

továbbadni az emlékeket?

Az emlékeket, sajnos, nem lehet átadni senkinek örökségül.

(Pilátus)

menetrend

Rengeteget olvastam, ugyanúgy válogatás nélkül, mint a szüleim, ha nem volt hirtelenjében más, megfelelt olvasnivalónak a menetrend is. A menetrend ott volt állandóan a kezünk ügyében, ha apámnak éppen nem volt szüksége rá valamelyik képzeletbeli utazása összeállításához, én kaptam meg. A jelentés nélküli, csak hangzással rendelkező helynevek elragadtattak.

(Ókút)

belém költöztél

Ha eljön a tél, s otthon együtt ül a családunk, rád fogok gondolni, valahányszor erre a nyárra emlékezünk, hiszen minden csak látszólag és momentán múlik el, végképpen soha, te is belém költöztél, és velem élsz ezentúl, míg csak élek.

(Zeusz küszöbén)

az idő nem segít

De nem igaz, hogy az idő segít, á. Az idő arra való, hogy tisztázza a kételyt, hogy megvilágítson mindent, az idő gyilkos, az idő leleplez, engem és mindent.

(Liber Mortis)

a csoda sem

Idő nélkül még a csoda sem jöhet létre

(A pillanat)

felismerni a pillanatot

Mert minden akció folyamán és minden élet során van egy, csak egyes-egyedül egyetlenegy pillanat, amikor a Sors urnáját tartó kéz, amely a ránk váró áldások-csapások történetét jelző sorstáblákat rázza és kiveti, egy lélegzetvételnyi időre megáll, és ha valaki éppen ebben a parányi szünetben lép valamerre, ami ellenkező irányba visz attól az úttól, aminek jelzése a nevére szóló sorstáblán írva áll, végigbotorkálhat rajta az istenek büntetése nélkül, nem állítja meg Iuppiter sem. A pillanatot nem lehet kiszámítani, csak felismerni.

(A pillanat)

Akkor. Mindig csak alkonyatkor.

Soha máskor, csak alkonyatkor.

(Pontiusi levelek)

a felejtésről

De kár a napokért, a részletekért; nagyrészt kihullik.

(Nyusziék)

a fényképalbumról

Johanna azt közölte akkor, akiket lát, már nem élnek. Úgy érezte, halottakat tart a kezében, egészen apróra zsugorított játékhalottakat, papír Márkokat, albumba dugott, kitömött, mégis lapos lényeket, akiktől iszonyodott, de akiket szánt is, s úgy érezte, rettenetes méltatlanság történt velük, hiszen kénytelenek mindenkire mosolyogni, aki az albumot kinyitja, eltűrni, hogy megtapogassák őket, és még csak el sem szaladhatnak, nincs védekezés az elevenek ellen.

(A szemlélők)

gyereknek látni az anyát

Hogy ez volt anyámnak a széke, s egy asztalkendővel leterített hokedli az asztala, még csak mulatságosnak se találtam, megjegyeztem, de valójában nem érdekelt. Magam is gyermek lévén, nem akartam anyámat gyermeknek elképzelni. Anyám anya volt, felnőtt nő, feleség, a biztonságom, a kapaszkodóm a világban, meg se kíséreltem magam elé idézni hajdani arcát vagy könnyeit.

(Régimódi történet)

sárga nappal, kék este

Szerettem élni, a nappal azért volt gyönyörűséges, mert sárga volt vagy fehér, az este, mert kék vagy fekete.

(Ókút)

minden visszatér, csak fordítva

Ez is megőrződött benne, ez a szégyenérzés, és vissza is tért egyszer, de fordítva, ahogy minden visszatér az időben, talppal egymásnak feszülve a friss élmény és az emlék, mint egy tükörre állított pohár tükörbeli önmagával.

(Katalin utca)

az idő relativitása

Rólam azt mondták, megnőttem, a szüleimről, hogy megöregedtek.

(Ókút)

csak akkor jövünk rá

Nézek utánuk, s azt gondolom, milyen borzasztóan könnyű a fiatalnak, ha a legkonkrétabb és legobjektívebb nehézségei vannak is, pusztán amiatt, hogy olyan elképesztően teherbíró, és még annyi ideje van mindenre, s milyen tragikus, hogy az ember erre csak akkor jön rá, mikor rég mögötte már az ifjúság.

(Zeusz küszöbén)

miért riasztó az öregedés?

Senki se mondta meg nekik, hogy a fiatalság elmúlása nem azért riasztó, mert elvesz tőlük, hanem mert ad nekik valamit. Nem bölcsességet, nem derűt, nem józanságot, nem nyugalmat. A bontott Egész tudatát.

(Katalin utca)

2.
S a Lány is tündér lesz megint A női létről és a nők erejéről

csak három ember szabad, ha nő

Ám Lenke szállni akart, szabadulni a maga világából, s azt fejtegette, szerinte csak három ember szabad, ha nőnek született, a művész, a gazdag és a dolgozó, mert mindegyik meg tud lenni a férfiak segítsége nélkül.