Gulácsy Irén

Pax vobis

Regény három kötetben

Első kötet

Fapadoskonyv.hu

©Fapadoskonyv.hu Kft.

honlap: www.fapadoskonyv.hu

e-mail: info@fapadoskonyv.hu

A könyv az alábbi kiadás alapján készült:

Singer és Wolfner Irodalmi Intézet R.–T.

Budapest, 1938

©Gulácsy Irén jogutódja

Korrektor: Pálinkás Krisztina

Borító: Rimanóczy Andrea

ISBN 978-963-299-865-7

Messzi utak vándora.

I.

Esteledett. A május eleji szél lágy fuvallattal lengette meg a föld, a friss füvek és fák tavaszi illatát. Körülfolyta a vöröskői vár csillagalakban emelkedő hatalmas épülettömbjét is. Föllibbent a bástyatornyokhoz, majd az erősség közepéből kicsúcsosodó földhalom hegyén megint elomlott.

Fent a toronyban mély hangon kondult a harang. A vár urasága, Pálffy János gróf horvát bán úr és családja ilyenkor szokott felköszönni az esteli táblától. A mélyöblű, boltíves ablakok sorba megvilágosodtak. A vaskosarak rostélyain keresztül látni lehetett, ahogy a kamaraszolgák készítgetik az uraságok számára az éjszakai nyugvóhelyeket.

Rendszerint nem sokáig világítottak bentről. A vár népe korán kelt, de korán tért pihenni is. Ma azonban kivételes nap lehetett odafönn, mert asztal után népesült csak meg a vár palotai része! Folyvást imbolyogtak az árnyak oda-vissza a függönyök mögött. Mintha készülődnének ott fönn valamire.

Csak egypár ablakban hunyt ki hamarosan a fény. Akinek ott pelyhezték a fészkét, nyilván ő maga akart kifelé látni inkább, mint látszani. Erre valló jel az is, hogy kilobbanván a gyertyák, egy óvatos kéz eligazgatta az ablaktábla fehér függönykéit, csupán egy kis kandikáló rést hagyva a szélén. Annyit, amennyin egy barackformán hamvas, barnapiros arcocska fele és a levendulakék szemek páros csillagából egy kifért. A magas homlok, üde piros száj, a kicsit erős és kemény, de nemesen formált áll nem voltak fontosak most. Fő a tekintet! Hogy az fölfogjon mindent. Hogy el ne vétse még a külső homályban lengő-libegő árnyakat se.

Tizenhat-tizennyolc évvel vállal az ember ilyen kényelmetlen föladatokat, ha az az ember történetesen fűzővállat és abroncsos szoknyácskát visel…

Vajon ki lehet a kíváncsi asszonyemberke, és mi érdekelheti ilyen nagyon, ilyen rejtve abból a külső világból, melyből pedig alig sejlik ki már valami a hatalmas várkapu Gyermekjézust tartó Madonnáján, s a tőle befelé futó kőpárkányokon kívül?

Majd kerül mindjárt, aki nyomra vezessen.

Mert lám, a kapuszegélyező bokrok megrezdülnek, ágaik hullámzanak. Arra való jelek ezek, hogy valaki elosont alattuk. Hozzá nem is közönséges «valaki»! Magasabb a rendesnél – egy lóval.

Ott fent a sötét ablakban izgatottan rezdült meg a függönyt fogó kis kéz. Az abroncsos szoknyácska selyme átzizegett a szobán. Ablak helyett ajtó lett most az őrállomás.

De legalább nem kellett már soká türelmezni. Alig tette kezét a vaskilincsre, alig lapította fülét az ajtódeszkára a bent várakozó, mikor meg is hallotta, amit akart.

Kint óvatos léptek közeledtek.

Néhány csosszanás, halk torokköszörülés, s a homályos szoba népe megszaporodott egy lélekkel. Ez a lélek pedig a szekernye-csizmában járók rendjébe tartozhatott alighanem, mert még suttogásában is rezes volt a hangja, ahogy beköszöntött:

– Szerencsés jó estét, méltóságos grófkisasszony!

– Neked is – felelt rá vissza, akit ilyen előkelő címmel szólítottak, olyan ezüstös csengettyűzéssel, amit a tudakolódzás szorongása se bírt eltompítani.

– Baj nélkül jártál, Marci?

– Istennek hála!

– Ráleltél Haller báró úrra?

– Hát! – ütött le nem kis önérzettel a válasz. – Megtalálnám én, akit a kisasszony keres, a pokol fenekén is!

– Nono…

Talán elmosolyodtak ott a csipkebodrok közt, a hófehérselymű, púderezett paróka alatt, erre a hetvenkedésre. De most az se látszott. Csak a csilingelő hang kérdezett újból:

– Átadtad a billetemet?

– Micsodát, instállom?

– Ej… A levelemet, te füles!

– Át bizony.

– A báró úrnak magának?

– Tulajdon személyében.

– Akkor választ is hoztál. Mi?

– Hm… Azt nem mondhatnám éppen…

Valami csosszant a padlón. A rezes hangban mintha némi zavar felhődzött volna.

– Instállom a méltóságos kisasszonyt, nem volt egyedül a báró úr. Valami uraság rontotta körötte a levegőt. Gondolom, Károlyinak tisztelték. Szép szál, szigorú nézésű ember…

– Ne Károlyiról mesélj itt nekem – toppantotta meg a vastag szőnyeget egy akaratos lábacska. – Ki kíváncsi most a te Károlyidra? Én a báró urat kérdeztem.

– Hiszen kérdeztem volna én is, ha a mieink rajtunk nem esnek!

– A császáriak?

– Bizony! A vasasok. Egész dandárral!

– Nagyon megijedhettél, hogy olyan soknak láttad őket!

– Nem tagadom – köhécselt a csizmás szellem. – De akkor se a számuktól szállt úgy térgyembe az eszem.

– Hanem?

– A komáktól rezdültem meg egy kicsit.

– Miféle komáktól?

– Hát a Hopp Szepitől meg a Likcsántól. Ide, a környékre való gyerekek. Ejszen mondom , ha tik itt vagytok, lesznek kívületek többen is az ösmerősökböl! Nem volna okos azoknak jó napot kívánni a kuruc tábor kellős közepéből, kuruc teremtettében, farkasbőr kacagányosan, egy nagy fene tárogatóval a markomban! Még majd híremet költenék itthon, hogy csiripoló kuruccá vetemedtem, Rákóczi fullajtárja lettem. Fel is köszönne mindjárt nekem a méltóságos gróf úr, tudom istenem!

Hiszen ha csak annyi baj származna a fölfedeztetésből, hogy bizonyos nevezetű Bürgözdi Márton közrendű vitéz kipenderíttetik a szűzmáriás vöröskői várkapu elé, mindenestől! Attól ugyan még nem esne ki a világ feneke. De nagyobb baj, hogy a vár ura, stomfai és vöröskői Pálffy János gróf úr annak a bizodalmas postázásnak is nyomára jöhetett volna, ami homállyal, lopva szokott indulni-érkezni néha, a császár-király büszke zászlóját lengető tulajdon várába. A kuruc táborig meg vissza…!

Ijesztő lehetett ez a gondolat így visszamenőleg is. Mert az üde hang egy kicsit felsikkantott, ahelyett, hogy perbeszállt volna a hír hozójával.

– Talán csak nem láttak meg?

– Azon iparkodtam – kuncogott a csizmás postagalamb. – Úgy eliramodtam én, hogy szelek se értek a nyomomba. A tárogatót az orrom elé, azzal uccu… Mihamarébb kivedlettem a fránya kuruc gúnyából. Most pedig itt vagyok, la!

– Üzenet nélkül…! – sóhajtott a válasz.

– Ahogy lehetett.

A követ aztán bátorítólag tette hozzá:

– Üzenet nélkül is elérti a báró úr, ami abban a levélben állt!

– Orcátlan!

A vasabroncskák haragosan zördültek össze.

– No nézzék! Mibe nem dugja ez itt az orrát…! Arról számolj inkább, pernahajder, hogy mért tarisznyáztál el mégis tíz egész napot, ha egyszer olyan sietős volt a dolgod! Azt hittem már, hogy híred nélkül kell elutaznom!

No, ettől se kellett tartani, úgy látszik. Mert ha a báró úrnak a pokol fenekéig utánament volna a derék Marci, a kisasszonyáért azon túl se sajnál egy-két rugaszkodást!

Csak hát bajos ez így nagyon! Keresztül egy országon, mely maga is keresztbeesett a Végzet útjának! Belső háború pusztít a Hétvezérek árva birodalmában, kétszáz esztendeje-formán. Egyik város Kájzer-királypárti, a másik Rákóczi Ferenc úrra esküszik. Ilyen kavarodások közt aztán, ahol majd a kurucságáért, majd pedig a némethez húzása miatt búbolják meg az embert, igazán nem sok szava lehetett a méltóságos kisasszonynak se a Marci késlekedése miatt. Nem is perlekedett. Beérte a sóhajtással.

– Több híred nincsen?

– Nincsen, instállom.

– Akkor elmehetsz!

El ám, ha minden úgy szolgálna, ahogy azt az ilyen kis frajlák a bodros fejecskéjükbe veszik! De írva van, hogy ég és föld ne minden dolgai igazodjanak az emberi kívánság szerint, és így a folyosó vége felől is épp akkor hangzottak föl a vár urának jellegzetes, előkelően vontatott léptei, mikor a dámácska nagyban tuszkolta volna kifelé az ajtón az ő tilalmas postagalambját.

– Megállj! – riadt a legényre, s megkapta a kilincsre tevődő markát. – Arra már nem mehetsz!

– Hát akkor merre?

Hallani lehetett, hogy a tilalmazó megfordult. S minthogy korán kelő hold járta, ezüstös fényű és teljes, most egyszerre az arca is megvilágosodott. A fehér paróka alól kitündöklő nagy kék szemei, melyeknek olyan eleven a pillantása, mint a megjátszott acél fénye.

Egy csillanás volt az egész. Aztán a komtesszke fölemelte gyűrűs kezét, és parancsoló mozdulattal a szoba másik, nyitva hagyott ablakára mutatott.

– Arra! Tüstént!

Ki gondolna vele, hogy lent a sánc-árok tele vízzel, kimeredező kövekkel, cölöpökkel? Hogy hétölnyi mély az a sürgős út, amit a vár kisasszonya rendel? Hiszen csak egy szolgának rendeli! A jobbágy miatt pedig – ha emberbőrbe bújva jár-kél is a világon – nem szokás nagy fejtörést csinálni. Legkevésbé, mikor a vár urának, Vöröskő félistenének kell a hely!