Dr. Csernus Imre ◆ Főnix

Dr. Csernus Imre korábbi könyvei
a Jaffa Kiadónál

A fájdalom arcai

A férfi

A férfi – Srácoknak

A harcos

A kiút

A nő

A nő – Csajsziknak

Drogma
(Dobai Benedekkel és Tárnok Alfonzzal)

Egy életed van

Felnőtt húsleves
(Pampuryk Péterrel)

Ki nevel a végén?

© Dr. Csernus Imre, 2020

© Jaffa Kiadó, 2020

Minden jog fenntartva!

Borítóterv Németh Károly

Szerkesztő Mörk Leonóra

Felelős szerkesztő Nemes Krisztián

Felelős kiadó Rados Richárd

Elektronikus könyv Kiss András

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

ISBN 978-963-475-416-9

A Jaffa Kiadó könyveinek teljes választéka
megvásárolható könyvesboltunkban:

1114 Budapest, Vásárhelyi Pál u. 10.

Tartalom

1.
„A LEGFONTOSABB,
HOGY MEGTEGYEK MINDENT”
Az öreg és a fiatal főnix

„Ahol a virradat kél,
arra jár egy madár, nincs soha párja,
önként merül a halálba,
és élete megújhodik csodásan.”

Petrarca: 135. canzone
(Weöres Sándor fordítása)

A megoldások egyszerűek.

1.

„A legfontosabb, hogy
megtegyek mindent”

AZ ÖREG ÉS A FIATAL FŐNIX

A könyvet a kezükbe véve biztosan sokakban felmerül a kérdés, miért az a címe, hogy Főnix. A válasz egyszerű. Több mint fél éve már, hogy egy korábban ismeretlen járvánnyal nézünk szembe, én pedig hálás vagyok, hogy így történt, mert ez legalább jó szűrő lesz. Minden meg fog változni. Nem mindenki számára persze. A nem tudatosak számára – és ők vannak többségben – nem fog megváltozni semmi sem. A tudatosak számára viszont igen. Számukra ez igazi lehetőséget kínál a megújulásra, hogy elhamvadjanak és poraikból újjászülessenek, akár a mesebeli főnixmadár. A központi kérdés az, hogy az emberek kialakítják-e az élethez való tudatos hozzáállást. Nemcsak racionális szempontból, hanem az érzelmi konfliktuskezelés szempontjából is, ha eddig nem tették volna meg.

A főnixmadárról többféle legenda él, ezek közül nekem az egyiptomi tetszik a legjobban. E szerint, amikor a főnix megöregszik, az addigi, szépen felépített fészkét saját magával együtt lángra lobbantja, az meggyullad, porig ég, és a hamvakból megszületik a fiatal főnixmadár. A tudatos hozzáálláshoz természetesen fontos eldönteni, hogy én most öreg főnix vagyok-e, vagy fiatal főnix, amelyik éppen megszületett. A fiatal főnix tele van életenergiával. A fiatalok mit csinálnak? Rohangálnak, jönnek-mennek, kirobbanó formában vannak. Az öregek viszont fáradtak. Ha valakiből hiányzik ez a belső pezsgés, akkor az az öregség jele. A belső pezsgés elengedhetetlen ahhoz, hogy nyáron élvezni tudd a napsütést, hogy észrevedd, milyen zöldek a levelek, és ne azon mérgelődj, hogy a rohadt életbe, de meleg van. Hol a klíma? Miért nincs klíma? Hogyha nincsen pezsgés bennem, akkor nincs mosoly sem. Akkor öreg főnix vagyok.

Amúgy ez nem életkor függvénye, mert mostanában egyre többször látok fiatal „öregeket”, olyanokat, akik már harmincévesen kiégtek, vonszolják magukat. Már huszonöt évesen elkezdik megfogalmazni, hogy „öreg vagyok”. A külvilágból persze más visszajelzések érkeznek hozzájuk: „milyen fiatal vagy”, „milyen jól nézel ki”, „de szerencsés vagy”, „bárcsak én lennék a helyedben”, és hasonlók, hiszen az emberek általában a külsőségeket nézik. Ennek az az oka, hogy a racionális beállítottságú embernek a külsőség fontos, hogy milyen az autód, a lakásod, hogy nézel ki.

Emlékszem, sok-sok évvel ezelőtt, még fiatal orvos koromban elmentem egy fényűző lagziba a Balatonnál, és ahogy végignéztem az épület előtt parkoló autókat, úgy saccoltam, áll ott vagy egymilliárd forintnyi érték. Aztán besétáltam a hétköznapi mértékkel mérve dúsgazdag emberek közé, és feltűnt, hogy nahát, ezek nem élnek! Ezek öregek! Holott valójában mind fiatalok voltak. Mégis azt a benyomást keltették bennem, hogy öregek, bár akkor én ezt még nem fogalmaztam így meg.

Az öregség nemcsak a ki nem mondott tulajdonságoknak a hozadéka, hanem gyakran olyankor következik be, amikor valakinek az életéből hiányzik a hitből történő teremtés és alkotás, amikor már csak rutinból nyomja az életét. És rég feladta az álmait, mind a racionális, mind az érzelmi önmegvalósítás terén. Úgy is mondhatjuk, hogy nem azt a munkát végzi, amit szeret, és nem azzal él, akit szeret.

Az öregedés első lépcsőfokán megjelenik a tagadás. Hogy nem, nem, én nem vagyok öreg, hiszen a környezetem is azt mondja, hogy milyen jó nekem, fiatal vagyok! Még jól vagyok! Ilyenkor elkezdődik egy racionális szempontú érvelés, és körülbástyázom magam kifogásokkal. És ez egészen odáig működik is, amíg jön egy nagy erő. Például a Covid. A Covid szélviharként fújja el azokat a kártyalapokat, amelyekről azt hittem, hogy nagyon szilárd várat alkotnak. Akkor elkezdem óvatosan megfogalmazni a kételyeimet: lehet, talán igaz, de még nem vagyok benne biztos. Azt látom, ha valakinek fejlett a racionális intelligenciája, bizonyos éles helyzetekben a reakcióideje sokkal lassabb, mint azoké, akik, mondjuk, nyolc általánost végeztek.

Itt nálunk vidéken a gazdák, koronavírus ide vagy oda, kimentek a földre, hiszen a természetben folyamatosan adódnak teendők. A traktort el kellett indítani, szántani kellett, el kellett vetni a búzát. Ugyanezt szoktam mondani a vendégeimnek is, amikor jönnek, és azt kérdezik, csendes-e az apartman. Mondom: falun vagyunk. Az mit jelent? Az azt jelenti, hogy a vasárnap nem teljesen olyan, ahogy azt ön elképzeli, mert vasárnap, ha épp szükséges kimenni traktorral a földre, akkor a traktor el fog pöfögni az ablaka alatt. Méghozzá reggel 6-kor, mert 9-től már nagyon meleg van. Érdekes egyébként, hogy számomra a traktor hangja mennyire megnyugtató, mert lassú frekvencia, de a háttérben érezni benne a nagy erőt. Nem az a fülsiketítő hang, mint a városban, amikor a nagymotort jól meghúzzák.

Ha tehát a nyolc általánost végzett embernek azt mondod, hogy elszúrtad, akkor ő bólogat, és azt feleli: akkor oldjuk meg! Mi a megoldás? Az egyszerűbb gondolkodású ember reakciója ebből a szempontból sokkal gyorsabb és határozottabb. A racionálisan fejlettebb embernél viszont előbb jön az alkudozás. Hogy én nem így gondoltam, hanem úgy gondoltam meg amúgy gondoltam. Ha azután végre kételkedve mégis kimondom, akkor jön csak a neheze: az elfogadás, hogy én tényleg megöregedtem. Ez a mondat, ha valaki biológiailag fiatal – de akkor is, ha idősebb –, fejbe vágja az egót, és az ego tiltakozni fog ez ellen. Az ego nem akarja elfogadni a helyzetet, hanem önérzetesen tiltakozik: hogy képzeled? Én? Öreg? Én nem vagyok öreg!

Hogyha én fiatal főnix vagyok, akkor a fészket nevezhetjük az otthonomnak. De sokan csak lakásnak nevezik. Érdekes megfigyelni, milyen kevesen használják azt a kifejezést, hogy hazamegyek az otthonomba. Ezzel öntudatlanul elárulják magukat, hogy hiányzik az életükből az a kifejezés: „az én házam, az én váram”. Ez már hazugságról, önbecsapásról árulkodik. Az otthon az, ahol jól érzem magam. Ennek egy szofisztikált formája, hogy ha saját magamat tekintem otthonnak, vagyis eleve jól érzem magam a bőrömben. A kínaiaknak például azt mondják: az otthon azt jelenti, hogy legyen egy jó ágyam, ahol egy jót alszom. A tavaszi járvány idején különösen sokan panaszkodtak arra, hogy nem tudtak aludni, vagy rémálmok gyötörték őket. Én viszont aludtam, mint a tej. Emlékszem, felébredtem egy reggel, és a feleségem ásítozva mesélte, milyen rosszul aludt. Miért – kérdezem tőle –, mi történt? Csodálkozik: hát nem hallottad? Mondom: mit? Kiderült, az éjjel olyan vihar tombolt a fejünk fölött, villámokkal, mennydörgéssel, hogy azt hitte, elviszi a háztetőt. Kérdezem: vihar? Látom, hogy egy kicsit vizes a fű, de én nem hallottam semmit sem. Az egész vihart úgy végigaludtam, mint a bunda.

Előfordult már, hogy nekem szegezték a kérdést, vajon én minden veszélyre ránevetek-e. Nem. De hát mit nevezünk veszélynek? Azt, hogy meghalhatsz, vagy meghalhat valaki más, aki fontos számodra, vagy felmerül a pusztulásnak a lehetősége? Ha szívvel-lélekkel élsz, emberként, akkor ez benne van a tudatodban. Mindig érhet veszteség, amit gyász és elfogadás követ, de ez a dolog abban a pillanatban még nincs ott. Hogyha pedig nincs ott, akkor miért ne érezném jól magam? Miért ne érezném lazán magam? A világunk egy sokismeretlenes egyenlet, és bármennyire okos vagy, ennek az összes vetületét nem fogod tudni átlátni. Lehetetlenség, mert bármikor jöhet valami olyasmi, amire nem gondoltál, amit nem kalkuláltál bele, és ezzel a sok agyalással, amikor elkezded magad paráztatni – mert ez önparáztatás valójában, és egy adott felelősségvállalás előli menekülés –, elképesztően görcsössé fogsz válni, és egy bizonyos szint után paranoiddá. Azt fogod hinni, a világ arról szól, hogy téged megszívasson. Holott valójában nem, csak egyszerűen ez a világ rendje.

Amikor beütött a járvány, és arra kérték az embereket, hogy maradjanak otthon, nálunk, Noszvajon is jelentkezett bizonyos mértékben az a fajta szeparáció, amit számos vidéki településen meg lehetett figyelni, ahol kiraktak olyan táblákat, hogy „Kedves turisták, menjetek haza!”, meg kordonnal vették körbe a falut. Noszvajon annyi történt, hogy lezárták a turisták által látogatott helyeket, és a polgármester megkért mindenkit, hogy ezt az intézkedést tartsuk tiszteletben. Oké, kis közösségben élünk, be is tartottuk. Érdekes módon azonban mindez a saját életemen semmit nem változtatott, mert azonnal a természet felé fordultam. Vettünk egy-egy bringát, és elkezdtünk körbebringázni a településen, aminek aztán ismerkedés lett a vége, például a pincesoron, hogy „Jaj, doktor úr, mit keres itt?”, „Megkóstolná a rozémat meg a vörösömet?”, mi meg kedélyesen eltrécseltünk, szóval rengeteg új emberrel ismerkedtem meg.

Ahogy már említettem, falun az emberek mérlegeltek, mi a fontosabb, félni a fertőzéstől, vagy kihúzgálni a gyomokat, és a gyomok kihúzása meg a veteményezés nyert. A természet közelében élő ember amúgy is teljesen másként reagált a veszélyre, mint a városiak. Utóbbiaknál, ahogy a telefonos beszélgetéseimen keresztül érzékeltem, a félelemindex nagyon magas volt. És ez a félelem nagyon-nagyon megreccsentette a társadalmat, még akkor is, ha sokan megpróbálták nem túlaggódni a helyzetet.

Akadtak olyan szülők, akik a gyerekek miatt igyekeztek nem pánikba esni, hogy rájuk ne ragadjon ez a szorongás. Ugyanakkor jó néhány esetben a szülők teljesen rátolták a parát a gyerekeikre, és ezen akkor sem változtattak, amikor már ki lehetett mozdulni otthonról. Hallottam olyanról, hogy nyár elején sokszor már maguk a gyerekek se akartak találkozni a barátaikkal meg osztálytársaikkal, és igazat adtak a szüleiknek, akik azért nem engedték el őket, merthogy az nagyon veszélyes. Ez a példa is jól mutatja, milyen közvetlen hatás áll fenn a szülők és a gyerekek között. Persze voltak olyan családok is, ahol betartották ugyan az előírásokat, felelősen viselkedtek, közben azonban úgy vélekedtek, nem kell a helyzetet nagyon túlaggódni. Ők objektíven próbálják szemlélni a dolgokat, nem pedig átengedni a terepet az érzelmeknek, a félelmeknek.

Egyébként az imént említett területlezárások mutatták meg igazán, milyen az, amikor a társadalom nagyon szerencsétlenül reagál. Amikor tavasszal, még bőven a legszigorúbb intézkedések idején, jöttek az első naposabb hétvégék, egész települések meg tájegységek zárták le önmagukat, hogy oda ne menjen senki. A Balatonnál több helyen lehetett találkozni ilyesmivel, miközben rengeteg fővárosinak van ott háza, tehát teljes joggal tartózkodhattak volna ott. De a Margitszigeten vagy a Hajógyári-szigeten is ez történt. Elindult a bűnbakkeresés, a vidékiek követelték, hogy a pestiek maradjanak otthon, ne hurcolják be a vírust, Pesten meg azt mondták, hogy a külföldiek hozták be. A Pilisben, ha valaki elindult kirándulni a hegyekbe, és megállt a falu szélén, akkor a turistajelzés mellett egy nagy hirdetőtábla fogadta, rajta a környék térképével meg egy A3-as lapon vastag betűkkel készült felirattal, amin az állt, hogy senki ne jöjjön ide, mindenki menjen haza! Aztán a turisták általában megvonták a vállukat, és szépen bementek az erdőbe. Ami érthető is, hiszen abban az időszakban sokan gondolták úgy, hogy ha valamiért érdemes aggódni, akkor az a mentális egészségünk. És ennek része az a felfedezés is, hogy közösségi lények vagyunk. Tehát hogy az individuális életnél, de a kis családi közösségnél is azért több emberhez tartozunk, és ha ebből a körből kitépjük magunkat, és nem engedjük, hogy ez az integráció az életünk része legyen, akkor sérülünk érzelmileg és intellektuálisan egyaránt.

Az egyik ismerősöm mesélte, hogy pont a karanténidőszak alatt vett egy motort, és elkezdett motorvezetési technikákat tanulni. Elmagyarázta, hogy egy bizonyos sebesség fölött a motort egész másként kell vezetni, mint az autót. Az autóban, ha elfordítod a kormányt jobbra, akkor az jobbra megy. A motornál viszont ez másként működik, mert csak akkor tudsz kanyarodni, ha a motor dől. Ez pedig nem olyan egyszerű, mint gondolnád, és ha ezt nem tudod, akkor könnyen előfordulhat, hogy az ellenkező irányba dőlsz le, mint szeretnél, vagy elesel. Ezért a technikát alaposan meg kell tanulni és be kell gyakorolni. Ő tehát összeszedte a bátorságát, és miután elolvasta az erről szóló cikkeket, megnézte az oktatóvideókat, felült a motorra, és nagyon-nagyon félve, de kipróbálta. És működött. A bezártság alatti sötét időszakot ő megújulással, tanulással akarta átvészelni, mert úgy gondolta, hogy az egyik sötétséget egy másik sötétséggel lehet esetleg kioltani. A kis félelmet egy még nagyobb félelemmel.

Ugyanúgy működik ez, mint a kis fájdalom és a nagy fájdalom. Emlékszem, velem gyerekkoromban történt meg, agyhártyagyulladás után, hogy egy ideig visszamaradt nálam egy orvosilag hiperesztéziának nevezett jelenség. Ez azt jelenti, hogy még a tapintást is hihetetlen fájdalmasnak érzi az ember. Amikor megérintettem, mondjuk, a falat, akkor borzasztó fájdalmat éreztem. Tizenhárom-tizennégy éves lehettem, és azt hittem, hogy valami nagy gáz van velem, de nem mertem a szüleimhez fordulni, hanem öntudatlanul azt csináltam, hogy generáltam magamnak egy nagyobb fájdalmat, tehát beleütöttem a falba, és az kioltotta ezt a furcsán fájdalmas állapotot. Nem emlékszem pontosan, mennyi ideig tartott a hiperesztéziám, egy pár héten-hónapon keresztül néha hullámszerűen tört rám, és akkor mindig ehhez a megoldáshoz folyamodtam, tehát a nagy fájdalommal kioltottam a kisebbet. Ösztönösen találtam rá, de utána már tudatos lett.

Amikor felszámoltam a magánpraxisomat, megkérdezték tőlem, hogy akkor hová mennek ezek után a pácienseim. Mondtam: elmennek máshoz. Ennyi. És mi történt? Járnak máshoz. Ettől én még jól érzem magam, mert tudom, hogyha én tudatosan bezárok egy ajtót, akkor egy másik ki fog nyílni. Ebből a szempontból én már tudatos megújuló vagyok, és szeretem az új dolgokat, mert minél inkább nem ismerek valamit, annál inkább érdekel. A megújuláshoz először azt kell megfogalmazni, min szeretnék változtatni. Tehát kimondom, hogy öreg vagyok. Akkor jön a következő lépés, hogy az öregségnek két formája van. Az egyik formája az, amikor jól érzem magam benne, a másik meg az, amikor nem. A probléma az, hogy nagyon nehezen mondják ki az emberek, hogy adott pillanatban az nekik jó-e vagy sem. De ha kimondom, hogy már nem érzem jól magam, akkor jön az izgalmas rész. Mert akkor az öreg főnix meggyújtja a fészkét, és elégeti magát. Ehhez azonban először is nagyon fontos tudni, mit szeretnék lebontani, elégetni, és milyen módon. És ehhez járul annak az elfogadása, hogy ez nagyon keserves melóval fog járni. De olyan keservessel, hogy sokszor azt fogom érezni, nincs kiút.

A fiatal főnix csak akkor képes megszületni, hogyha strukturális, személyiségbéli változások következnek be nála, és az brutális meló. Sok évvel ezelőtt egy pedagógus elárulta nekem, miért igazán nehéz az ő szakmája. A válaszra ő is nagyon sokára talált rá, pedig valójában kézenfekvő. Legyen szó bármiről, új információról, egy fogalom megismertetéséről, azt tizenhétszer kell megismételni egy gyereknek, hogy megjegyezze. Ugyanígy hiába ismétlik el neked számtalanszor, mi az útja-módja annak, hogy szeresd magadat és ne hazudjál magadnak, lehet, hogy a következő éles helyzetben még mindig nem fog eszedbe jutni, és még mindig nem fogod tudni, hogyan reagálj jól. Helyette úgy fogsz reagálni, ahogy addig: indulattal, dühvel, frusztráltsággal, haraggal.

Ahhoz, hogy valaki valóban készen álljon a megújulásra, egy dolog kell: a pokol. Akkor fogjuk elhinni, addig nem. A múltkoriban épp az autómban ültem, vezettem, amikor felhívott egy orvoskolléga, hogy foglalkozom-e anorexiásokkal. Régen se nagyon foglalkoztam ezzel a témával, esetleg hébe-hóba beesett egy-egy ilyen páciens. Kérdezem a kollégát: van belátása az illetőnek? Nincs. Akkor mondom: hagyd, hogy járja a köreit egyre lejjebb a poklában! Az az egyetlenegy megoldás. Hátha akkor rájön, hogy mit jelent az állapota, és akkor majd önmagától elmegy segítséget kérni.

Az egyik barátom gyakran mondogatja: neki nagyon-nagyon meg kellett szenvednie azért, hogy másként rakja össze magát, úgy, hogy alkalmas legyen egyáltalán a tanulásra. Mostanában edzésre jár, és rendszeresen előfordul, hogy rácsodálkozik az edzője: direkt egy kicsit bonyolultan mondtam el a gyakorlatot, te mégis meg tudtad jegyezni, és meg tudtad csinálni! Ez hogy lehetséges? A barátom ilyenkor azt szokta válaszolni: ő már annyi betegséggel, mindenféle bajjal és nehézséggel szembenézett, annyi megpróbáltatáson keresztülment, hogy mindig azt hiszi, az élete múlik rajta, jól végzi-e a gyakorlatokat. Ehhez képest rengeteg ember akárhányszor megjárhatja a saját személyes poklát, mégsem tanul belőle.

Sokan most sem fognak eljutni a tudatosságig. Ha nem lenne Covid-járvány, élnénk a megszokott kis laza életünket. Utazgatnánk, hétvégenként lemennénk a Balatonra, ennénk-innánk, jól ellennénk, hazafelé jövet dühöngenénk az autópályán a dugók miatt. Akkor ezzel foglalkozna az emberek nagy része, és minden maradna a régiben. Most, a második hullámban legfeljebb annak örülhetünk, hogy ha benézünk a kamrába, akkor látjuk a rengeteg lisztet, amit tartalékba vásároltunk még a tavasszal, és azt mondjuk, jé, mennyi lisztem van, de jó, nem kell annyit vennem! Már korábban is láttam, hogy nem okosabbak lettünk a második hullámban, hanem ijedtebbek. Az öntudatlanok még inkább, mert nem maradt semmilyen kompenzációs eszközük. Megjött az ősz, a hideg, a köd, hullanak a falevelek, jön a december, és nincsen karácsonyi nagybevásárlás. Ó, azt hogy éljük túl? Hol lesz a lökdösődés, hogy fogunk bekukucskálni egymás táskájába? Ez aztán a pokol. Szegény Jézuska, hogy fog így megszületni? Online szenteste, online karácsony Zoomon? Kibontjuk az önmagunknak megvett ajándékokat, amit névleg egymástól kaptunk?

Persze forralt bort még ihatunk, meg ehetünk sült gesztenyét, de az öntudatlan mindig vagy a múlt, vagy a jövő megoldatlan konfliktusai miatt retteg, csak éppen a jelen pillanatot nem éli meg úgy, ahogy van. Hogyha öntudatlan vagy, akkor a hírek olvastán a zsigereidbe szépen, lassan becsúszik az egyre durvábban fokozódó para. Aki főiskolára vagy egyetemre járt, az biztosan emlékszik rá, hogy vizsgák előtt egyeseket erősen gyötört a hányás, a hasmenés. Én nem voltam ilyen típus, de láttam rengeteg olyan arcot az orvosin, akik a vizsga előtti napon teljesen kikészültek testileg is, lelkileg is. Akkor tanultam meg, mi a szomatizáció, vagyis hogy a különféle lelkiállapotok testi tüneteket eredményeznek. A meg nem oldott félelmek – márpedig most sok embertársunkban ott a félelem a vírustól – az immunitást csökkentik. Az egyetemistáknál nem a vizsga volt a lényeg, hanem a felelősségvállalás miatti feszültség, hiszen a vizsga felelősségvállalás, ott megméretődik, mit tudsz, átmész-e vagy sem, a mennyországba kerülsz-e, vagy a pokolba. Az ettől való félelem csökkenti az immunitást, és ezért alakul ki a hasmenés, ami a vizsga után teljesen megszűnik, hiszen már tudod az eredményt. De most nem tudjuk, hogy ezen a vizsgán átmegyünk-e vagy sem, meghalunk-e vagy sem. Most teljes a bizonytalanság sok emberben, aggódnak ezerrel, hogy mi lesz velük, meg mi lesz a családjukkal. Éppen ezért most az immunitás az öntudatlanoknál csökken, vagyis a fogékonyság a betegségekre fokozódik. A harmincas-negyvenes barátaim közül jó párnál váratlanul kialakult a magas vérnyomás meg cukorbetegség. Véletlen? Nem hiszek benne. Egyébként márciusban miért ijedt meg ennyire Magyarország népe? A lehetséges haláltól? Attól is. De még két fő szempont van. Az egyik: a lehetséges betegség és halál váratlanul jöhetett. A másik, súlyosabb: az öntudatlanul élő honfitársaink szembesültek azzal, hogy mindaz, amit szerettek volna megélni, de valójában nem tettek érte semmit sem, nem jöhet össze. Öntudatlanul is rájöttek arra, hogy élhettek volna, de mégsem tették meg. Na, ez kollektív gatyába tojást eredményezett, illetve eredményez azóta is.

Az aggodalom érthető, de azért lehetséges az optimista hozzáállás. Nézzünk szembe a farkassal, ha felbukkan a házunk előtt, addig pedig tegyünk meg mindent. Sokan mondják, akik olyan iparágban dolgoznak, amit a járványhelyzet nagyon hátrányosan érint, hogy nekik elég nehéz optimistán hozzáállni a történésekhez. Holott valójában mi a legrosszabb, ami történhet, ha megszűnik alattad a munkahely? Zsíros kenyeret fogsz enni? És akkor mi van? Akkor már nem az lesz a fontos, hogy gluténmentes meg mindenmentes kaját egyél, hanem hogy egyáltalán legyen mit enned. Tehát meg lehet élni a helyzetet öntudatlanul, borzasztóan frusztrálódva, de ha tudatos vagy, elfogadod, és megélheted belső békével.

Az eszkimó elfogadta, hogy emberből van, vagyis meghalhat, ezért ment ki nyugodtan és tudatosan a Jeges-tengerre, miközben tudta, hogy mindenre szüksége lesz, az izmaira, az agyára és az ösztöneire is ahhoz, hogy levadássza a fókát. Mi a 21. században nem vagyunk képesek ugyanerre: az adott szituáció elfogadására, ami pedig az egész nehéz helyzet megélését megoldaná.

Nézzünk meg egy tragikus fejezetet az emberiség történelmében, a holokausztot. Miért van az, hogy egyesek túlélték, mások meg nem? Igaz, hogy a túlélők is brutálisan sérültek, és a traumát tovább cipelték, majd átadták a második és a harmadik generációnak. Nem lett feldolgozva, ezért beszélnek első, második, harmadik generációs holokauszttúlélőkről. De egyesek túlélték. Miért? A véletlennek köszönhetően? Öntudatlanul is túl lehet élni a traumákat, a tudatosság viszont érezhetően erőt ad, mert a tudatos gyors, és alkalmazkodik. A jég hátán is megél.

Az előadásaimon szoktam arról beszélni, milyen könnyű azt mondani nem éles helyzetben, hogy bármilyen éhes vagyok, azért meg fogom őrizni a morális elveimet. Annak bizonyítására, mennyire nem ismerjük magunkat, azt szoktam eljátszani a hallgatókkal, hogy képzeljék el, elindulnak valakivel hajóútra, hajótörést szenvednek, és azon kapják magukat, hogy egy csónakban hányódnak a tengeren. Nincs kaja, és egy idő után az illető szerelme meghal, ő meg nagyon éhes. Enni fog a húsából, vagy nem? A vízbe dobja a halaknak? Hogy fog dönteni? Nem tudjuk, mert mi itt jól elvagyunk, eszünk-iszunk, el sem tudjuk képzelni, hogy egy ilyen helyzetben mit választanánk. Nagyon nem ismerjük magunkat, és egy adott szituációnak az el nem fogadása jelenti valójában a legnagyobb veszélyt.

A legtöbb emberben például, ha beül az autójába, abban a pillanatban nem tudatosul, hogy az veszélyes üzem. A legtöbb embernek eszébe sem jut, hogy amikor 150-nel száguld, semmi nem fogja megvédeni, mert ha eltrafálják, azt nem fogja túlélni. Tökmindegy, mekkora autóban ülsz, 60-70 fölött már nem vagy biztonságban. Ehhez képest ülünk, és nyomjuk a gázt ezerrel, megy a zene, de szép a világ, ami elsuhan mellettünk! Természetesen nem lehet folyamatosan félni, de én most nem is a félelemről beszélek, hanem az elfogadásról. Arról, hogy valahányszor beülsz az autóba, elfogadod, hogy ezzel kockára teszed az életedet, meghalhatsz bármikor. Nem figyelsz oda, kiszalad eléd egy vaddisznó vagy egy őz, elrántod a kormányt, fejre álltál, és mész a levesbe. Az egész élet ilyen. Akkor most minek sírni-ríni a Covid miatt? Főként úgy, hogy azt hallottam: ha az ember megfertőződik, az csak egy pár hónapig tartó immunitást jelent, utána újra megkaphatja a betegséget.

Ezt a helyzetet csak úgy lehet derűsen és sikeresen túlélni, ha elfogadod: te mindent megteszel, hogy megvédd magad a fertőzéstől, aztán ha mégis megkapod, akkor vagy túléled, vagy nem. Az a legfontosabb, hogy megtegyek mindent, amiben hiszek, és ezt ki is fejezzem mind verbális, mind nonverbális módon. Tehát mindent megtenni. Én nem szeretek túlzottan előre gondolkodni, mert már jó ideje megtanultam, hogyha nagyon sok az ismeretlen tényező, és elkezdem mindegyiket végigvenni pró és kontra, akkor arra rengeteg energiám megy el. Fölöslegesnek érzem, mert így éppen a spontaneitásomat veszíteném el, ami éles helyzetben kulcsfontosságú a megfelelő reakcióhoz. Aki mindenre előre akar gondolni, az éles helyzetben nem tudja megfogalmazni kristálytisztán, mi is az a helyzet, és rosszul fog reagálni, mert jön egy hetedik szituáció, amire nem gondolt, és utána éppúgy sakk-mattot ad magának, mint az, aki megállás nélkül retteg. Tehát nincs különbség. Akkor minek ennyire előre gondolkodni? Ráadásul a folyamatos aggodalmaskodással egy csomó energiát elpazarolsz olyan helyzeteknek a lehetséges megoldására, amelyek nagy sansszal aztán be sem fognak következni. Akkor meg minek? Elég, ha megnézed, van-e otthon elég élesztő meg liszt, és ennyi. Meg szappan.