Szépség, egészség, termékenység és szexualitás
a 19–20. század fordulóján

részlet

© 2019, 2024 Szécsi Noémi
© 2019, 2024 Park Könyvkiadó, Budapest
Borítóterv © Féder Márta

ISBN 978-963-633-177-1

Felelős szerkesztő Tönkő Vera
Szerkesztette Orosz Ildikó
A szöveget gondozta Markwarth Ágnes és Lovass Gyöngyvér
Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera
Elektronikus könyv Ambrose Montanus

Előszó

Hugonnai Vilma (1847–1922), az első magyar orvosnő úgy vélte, hogy az, aki legyőzi a testét, a szellemét is uralni tudja. Legfőképpen egy nőre igaz ez, aki sokkal inkább testének kiszolgáltatva él, mint egy férfi.

Az ő élete egészen huszonöt éves koráig úgy telt, ahogyan a legtöbb vele egykorú, hasonló társadalmi osztályba tartozó nőé. Leszámítva azt a körülményt, hogy a grófi családba ötödik gyermekként született Vilma Jozefa Laura Ilka és testvérei csak távolról érintkezhettek tüdőbajtól szenvedő édesanyjukkal. Nem tudni, hogyan hatott a gyermekévekből betegség miatt hiányzó anya Vilmára – befolyásolta-e későbbi pályaválasztását? –, mert különféle életrajzaiban erről nem beszél. De a gyógyítás iránti vágy már fiatal feleségként megmutatkozott nála, miután a pesti leánynevelő intézeti évek után, tizennyolc évesen házasságot kötött Szilassy Györggyel, és kiköltözött vele a „pusztára”, a birtok Pánd településtől távolabb eső udvarházába. „Mint földbirtokos neje gyakran ellátogatott a cselédházakba, valamint parasztházakba és ha beteget talált, részesítette az első segélyben, úgy ahogy tudta, míg megérkezett az orvos”1 – írja magáról harmadik személyben. Később azoknak az orvosoknak a könyveit is megemlíti, amelyekből autodidaktaként elsajátította a házi gyógyítás praktikáit – ő ugyanis kortársaitól eltérően nem regényeket szeretett olvasgatni, hanem természettudományos és orvosi könyveket. Ebben a formában a gyógyítás még belefért a „doktorkodó” főrangú asszonyok több évszázados hagyományába.

Az anyakönyvek tanúsága szerint Szilassy Györgyné két fiút szült, akik közül csak az egyik, az 1866-ban született György maradt életben. A másik, elhunyt gyermekről ezt írja egyik életrajzában: „[a] rendes időben megszületett második fiacskám áldozatul esett élete harmadik hetében a nagyhimlő tünetei mellett”.2 Ugyanis a terhessége előrehaladott szakaszában járó Vilma a himlő miatt ágynak esett apósát ápolta, amikor az 1868-ban született, Béla Kálmánnak keresztelt gyermek elkapta a betegséget.3

Az ifjabb György kisgyermekként anyja mellett nevelkedett, de hatéves korában el kellett egymástól szakadniuk, amikor Hugonnai Vilma 1872-ben maga mögött hagyta a házasságot és a szellemi kihívások nélküli gazdasszonykodást. Ebbe addigra olyannyira belebetegedett, hogy a búskomor asszonyt férje már egy budapesti orvoshoz is felvitte. Aztán elengedte, amikor Vilma kimondta, hogy legnagyobb vágya orvosegyetemre járni, miként azok a svájci egyetemen tanuló nők, akikről az újságban olvasott.

Az orvosi diploma hét esztendeig tartó megszerzése heroikus áldozatokat követelt. Vilma lemondott az anya- és feleségszerepről, mintegy felfüggesztette érzelmi életének ezen funkcióit. Indulása előtt rövidre vágatta a haját, hogy ne kelljen vele vesződnie. Szentek és szerzetesek vállalásaira emlékeztet az is, ahogyan táplálkozását átalakította orvosi tanulmányai alatt. Anyagi lehetőségei korlátozottak, amikor a svájci egyetemvárosba, Zürichbe kerül, hiszen abban az időben, amikor egy nő számára az ékszerek képezték a bármikor tőkésíthető magánvagyont, ő „ékszereit és ezüstje legnagyobb részét” szándékozott felélni a képzés ideje alatt. Részben a takarékos beosztás lehetősége ragadhatja meg a képzeletét Metta Welmer vegetarianizmust méltató cikkében a Zürcher Freitags-Zeitung 1872. december 22-i számában, részben pedig az emberi test működése iránt érdeklődő orvostanhallgatóként kíváncsi arra is, mennyire adhat igazat az ember az állításoknak: tényleg elsatnyul testileg-lelkileg az ember húsevés nélkül, vagy ellenkezőleg, ez az egészség és a hosszú élet záloga?

„Deczember 22-étől január végéig csak a húsevést mellőztem, de a zürichi szokások szerint vajjal elkészített növényes ételekből ettem, nehezemre esett, szobámba kértem almát és kenyeret, így étkeztem március végéig. 1873. április 1-én más lakásra mentem, öreg L. úrnőhöz és itt képződött a még nekem is nehéznek bizonyuló feladat szerencsés megoldása. A gyümölcs és kenyér nem elégítette ki étvágyamat, elhatároztam a kizárólagos gyümölcsevést. Június 12-étől augusztus 30-ig, vagyis 80 napig semmi mást, mint gyümölcsöt, diót, narancsot, fügét, epret, málnát ettem, mi gyümölcsöt Zürichben akkortájt kaphattam”4 – meséli orvostanhallgatóhoz illő „emberkísérletéről”.

„Lesoványodtam, éhes is voltam sokszor, de azért rendesen látogattam az előadásokat, korán keltem, jártam az uszodába, sokat csónakáztam egymagamban, ezen idő alatt tettem egy 5 napig tartó alpesi túrát többedmagammal.”5 Az az életmód, amit itt Hugonnai Vilma leír, még egyáltalán nem jellemző egy fiatal magyar nőre az 1870-es években. Sőt Európa más országaiban is legfeljebb egyes nagyobb városokban jelennek meg az „első fecskék”, akik előrevetítik mindazt, amit majd a századforduló emancipált nője, ha nem is akadálytalanul, de megtehet: nem befűzve ül a „babaházban”, hanem képezi magát, céljai vannak, szabad idejében megmozgatja a testét, és minden korlátozás nélkül jön-megy a világban. „Szóval testileg-lelkileg kifogástalanul éreztem magamat, kötelességeimnek nehézség nélkül megfeleltem. Ennek alapján merem kimondani, hogy a civilizált ember hajsza munkája mellett jól megélhet kenyérrel és gyümölccsel”6 – összegzi Hugonnai a tapasztalatait.

Hugonnai Vilma a Fővám térről költözött családjával a még ú`viselőtelepre, és a Szabóky (ma Biró Lajos) utca 41. szám alatt nyitotta meg magánrendelését fizető és ingyenesen kezelt betegei előtt, orvosdiplomája honosítása után.

forrás: Semmelweis Orvostörténeti Múzeum

A legnagyobb újdonság ebben az, hogy a nőnek házon kívül is akadhatnak kötelességei. Kötelességei ugyanis eddig is voltak, de azok főképpen családon belüli életére korlátozódtak és női szerepeihez és testéhez kötődtek, ahogyan Hugonnai Vilma esetében is: volt már eladó lány, fiatal feleség és anya. Ő maga is érezte, hogy a diéta betartásában megnyilvánuló, teste feletti önfegyelem jelképezi mindazt az elszántságot, ami egy magyar nő által mindaddig nem gyakorolt szakma elsajátításához kell: „aki valami rendkívülit akar elérni, az elsősorban tanulja meg gyomrát meguralni! Az emberi gyomor a legnagyobb despota, aki meg tudja uralni gyomrát, az ne féljen semmi nehézségtől, az el fogja érni azt, amit elérni sikerült már másnak, eléri azt, amit czélul tűzött ki.”

El is érte a kitűzött célt. Igaz, kezdetben hivatalosan nem praktizálhatott, legalábbis orvosként nem, hiszen 1879-ben Zürichben megszerzett orvosi diplomáját nem honosították Magyarországon. A bábatanfolyamot is elvégezve kénytelen-kelletlen bábaként tevékenykedett, noha nem tagadta, emiatt sokat bánkódott. Nem is önmagában a bábaságot tartotta degradálónak, hanem az elvégzett munka ellenére tartotta a helyzetet megalázónak.

Amikor először kihívták szüléshez, nagy kedvvel látta el feladatát. Ekkor már Budapesten élt férjével, csak 1884-ben váltak el. „Nem a közöttünk lévő 20 év korkülönbség, hanem a testi-lelki igények különbsége okozta házasságunk diszharmóniáját”7 – írta szokatlan nyíltsággal önéletrajzában egy olyan korban, amikor a válásnak nem nagyon létezett elfogadható indoka, és a házasfelek igényeinek eltérése különösen „frivol” oknak hathatott. Amikor Hugonnai Vilma néhány év múlva újraházasodott, olyan férfit választott, akivel minden bizonnyal szellemi érdeklődésük is közös volt: Wartha Vince özvegy kémikus és egyetemi tanár ugyanúgy hivatásszerűen érdeklődött a természettudományok iránt, mint az egyelőre még csak szülésznőként gyógyító orvosnő. Wartha mindazonáltal házasságkötésük után arra kérte, hogy ne járjon el éjszakánként az őt felzörgető betegekhez – többnyire szülésekhez hívták –, hiszen az egy mégoly felvilágosult középosztálybeli férfinak is sok lett volna, ha az 1880-as években a felesége a munkája miatt áldozta volna fel az otthon nyugalmát. Így Hugonnai 1887-től kilépett a gyakorló szülésznők sorából, és csupán barátokat és ismerősöket kezelt díjtalanul.

Hugonnai Vilma 1888. július 28-án, negyvenegy évesen adott életet kislányának, aki édesanyja után a Vilma nevet kapta. A második házasságukban élő,8 negyvenes éveikben járó szülők szeme fénye lett a későn érkezett gyermek. Jóllehet akkoriban sem volt példátlan, ha egy nő a negyvenes évei elején szült, de rendszerint akkor már a sokadik és utolsó gyermek volt soron. Ahogyan Hugonnai Vilma számára is, aki Zürichből hazatérve itt hagyott kisfia helyett egy nagy fiút talált, akinek az életét már az iskola töltötte ki, nem az anyja. Ilyen élethelyzetben nyilván erős szorongások és ambíciók élhettek Hugonnai Vilmában, amikor húsz évvel később ismét a karjaiban tarthatott egy csecsemőt. Ezúttal ráadásul már orvos is volt, amellett hogy anya. Későbbi megnyilatkozásaiból is látszik, hogy határozott elvei voltak a szoptatásról, tisztálkodásról, táplálkozásról és az egészségmegőrzés más formáiról, és feltette magában, hogy boldog és egészséges gyermeket nevel a kis Vilmából. Tizenhárom hónapig szoptatta, és későbbi betegségeiben a maga számára bevált gyümölcskúrával gyógyítgatta.

Hugonnai Vilma 1888-ban, 41 évesen szülte a kis Vilmaként emlegetett lányát, fia, György után második életben maradt gyermekét. Vilmán minden, orvosként fontosnak tartott módszert alkalmazott a hosszú szoptatástól a gyógyító vegetáriánus kosztig.

forrás: Nagy Lenke: Nyitva az út! (Dr. Pintér Jenőné, 1944, VI. o.)

Nem tudni, számított-e arra, hogy közel ötvenévesen mégis eléri, amiért egész életében küzdött, hiszen midőn 1896 októberében a magyar nők számára is megnyílt az egyetemi oktatás, ő is visszaült az iskolapadba: a közoktatásügyi miniszternek írott, bizonyítványaival kísért kérvényére ugyanis azt a választ kapta, hogy az összes szigorlat letétele után végre honosítják zürichi diplomáját. A következő év június 2-án már orvosi rendelőt nyitott tisztviselőtelepi otthonában: „Dr. Wartha Vinczéné sz. Hugonnay Vilma grófnő (X. ker. Szabóky-u. 41.) bemutatta oklevelét és megnyitotta praxisát a betegek előtt.”9

Így hát amikor dr. Hugonnai Vilma első betegeit fogadta diplomás orvosként, saját női létét és szakmai múltját illetően is gazdag tapasztalat állt mögötte. Már szülésznőként is legfőképpen női betegekkel foglalkozott, és induló magánrendelésén is elsősorban nőket fogadott, csak jóval kisebb arányban férfiakat és gyerekeket. Bár általános háziorvosi praxist folytatott, és nem szakosodott nőgyógyászatra, esetei zöme a hozzá forduló nők testi – olykor lelki – problémáit öleli fel.

Jelen könyv gerincét – számos egyéb forrás mellett – a dr. Hugonnai Vilma hagyatékában fellelhető századfordulós rendelési naplók képezik. Ezek a különleges, ilyen terjedelemben mindeddig publikálatlan feljegyzések, kiegészítve több száz korabeli levélből, naplóból, visszaemlékezésből vett idézettel, orvosi és ismeretterjesztő forrásokkal, valamint irodalmi művekkel azt mutatják meg, hogyan tekintettek a nők testére és hogyan érezték magukat ők a saját bőrükben egy olyan korban, amikor a nők társadalmi szerepének változása és a modern testtudatosság kialakulása jelentős változásokon ment keresztül.

❦

Az első magyar orvosnő esetei színes és szinte teljes képet adnak a 19. és 20. század fordulójának (nő)társadalmáról. Noha elsősorban fővárosi betegek fordulnak hozzá, olykor még vidéki páciensei is akadnak – bár úgy tűnik, főképpen azok utaztak ilyen sokat miatta, akik kényes és bizalmas panaszukkal nem szívesen fordultak volna az ismerős helyi doktorhoz, vagy kifejezetten női orvost akartak felkeresni. Érkezett betege Lippáról vagy éppen Zágrábból, átutazó külföldiek is akadtak, de a szomszédos utcákból is felkeresték a tisztviselőtelepi lakók vagy azok alkalmazottai – dadák, cselédek, komornák. Jártak hozzá saját rokonai és a panaszaik miatt Pest megyei településekről a fővárosba utazó asszonyok. A gyermekágyas bárónőtől a nőgyógyászati betegségtől szenvedő szakácsnőig minden társadalmi osztályból kerültek ki páciensei, s míg az előbbiektől elfogadott tiszteletdíjat, az utóbbiaktól rendszerint nem kért pénzt. A gyógymódokat is a beteg pénztárcájához szabta: a legalább középosztálybelieket elküldte fürdőkúrára, a szegényebbeknek inkább olcsóbb patikaszereket írt fel. A beteg foglalkozása rovatban a nők társadalmi hovatartozása legtöbbször a férj foglalkozása alapján azonosítható: csarnokszolga neje, házmester neje, villamosellenőr neje, gyári felügyelő neje, napszámos neje, kocsis neje, asztalos neje, mérnök neje, bíró neje, katonatiszt neje, és így tovább. De ha kisebb arányban is, a női betegek között idővel egyre több önálló kenyérkereső nőt találunk: szakácsnét, szobalányt, cselédlányt, gyereklányt, bankhivatalnoknőt, varrónőt, tanítónőt, sőt az akkoriban még ritkaságnak számító női lapszerkesztőt és újságírónőt, vagy az első magyar nőt, aki megfelelő képesítést szerezve építkezéseket vezetett.

A 19. század során az emancipáció ellenzői folyton a nők testére hivatkoztak: fizikai gyengeségükre, kisebb testi erejükre vagy a nők által havonta elszenvedett menstruációra, amikor amellett kardoskodtak, hogy nem engedhetik a havonta lebetegedő női nemet a (felsőbb) oktatásba vagy a munka világába. A 19. század utolsó harmadában, mikor ez már valós lehetőségként felmerülhetett, sokan azért tartották lehetetlenségnek az orvosnők megjelenését, mivel azoknak vizsgálat közben (idegen) férfiak fedetlen testrészeit kellene meglátniuk, ezáltal szemérmességük sérülne. A nők tanulását vagy munkába állását ellenzők számára nehéz volt elképzelni, hogy egy orvosnő ugyanúgy szakmai szemmel venné szemügyre a testet, ahogyan azt a férfi orvostól is elvárták, akár férfit, akár nőt vizsgált. Tanulságos ebből a szempontból a Borsszem Jankóban, a nőemancipáción, majd később a feminizmuson mindig szívesen gúnyolódó korabeli vicclapban megjelent karikatúra: ezen a képzeletbeli orvosnő pironkodva fordul el a meztelen lábszárát mutogató férfi betegtől. Már abból kiindulva sem feltételezhettek szakmai tárgyilagosságot, hiszen a zavart orvosnőt ábrázoló karikatúra mellett a postáskisasszonyé látható, aki azért nem lehetne nő, mert a nők kíváncsiságukban kinyitnának minden levelet…

Akadtak persze, akik nemtől függetlenül idegenkedtek az orvos pillantásától, és nem szívesen bontották volna meg ruhájukat, hogy mellkasukat meghallgassa vagy nőgyógyászati vizsgálatot végezzen rajtuk bárki. Hugonnai Vilmánál is jártak szégyenlős nőbetegek vagy olyanok, akik túl piszkosnak tartották magukat ahhoz, hogy levetkőzzenek. Mai szemmel és a korabeli higiéniai normák ismeretében bizonyára azok is lehettek, hiszen a 20. században magától értetődővé vált tisztálkodási szokások még csak kialakulóban voltak, némelyikhez a feltételek sem voltak adottak: a századvégen a lakásokhoz még a városokban sem tartoztak feltétlenül fürdőszobák, körülményesen lehetett mosdó- vagy fürdővizet melegíteni, és a mosás sem volt egyszerű, egész napos hercehurcát igényelt mosónő bevonásával, a háztartás rendjének felborításával.10 Tisztának, ápoltnak és egészségesnek lenni nagy odafigyelést és megfelelő körülményeket igényelt, amit nem mindenki engedhetett meg magának.

Két karikatúra dolgozó nőkről 1871-ből, abból az időből, amikor Hugonnai Vilma még csupán álmodozott az orvosi egyetemről: az egyiken gyógyíthatatlan kíváncsiságában minden levelet kibontó postáskisasszonyt, a másikon zavartan pillogó orvosnőt ábrázolnak.

forrás: Borsszem Jankó, 1871. január 29.

Példának okáért a cseléd, a munkásnő vagy a prostituált teste minden értelemben szennyesnek számított. A felsőbb osztályok szemében az alsóbb osztályok nőtagjainak teste hordozta a bűnt, és a társadalom állapotát szívükön viselő jótét lelkek meg voltak győződve arról, hogy a cselédek és a bordélybeli kéjhölgyek helyes útra terelésével (vagy visszaszorításával) minden rossztól megmenthető a világ. A korszak két mitikus – és halálos – betegsége közül az egyik, a szifilisz nemi úton terjedt, így zavart hallgatás övezte. A másikat, a tüdőbajt, irodalmi múltjának köszönhetően és mert lassú sorvadással járt, romantizálták. Ám különböző pedigréjük ellenére abban megegyeztek, hogy a fertőzést tekintve társadalmi osztályra nem voltak tekintettel. Bár a rohamléptekben fejlődő orvostudomány nem volt teljesen tehetetlen, maradéktalanul egyik betegséget sem tudták gyógyítani.

A korabeli orvosi források gyakran emlegetik az ún. intelligens beteget, aki egyben az eszményi páciens: testét illetően rendelkezik azzal a tudatossággal, hogy észlelje a normálistól eltérő jeleket, melyekkel nem „kuruzslóhoz”, hanem orvoshoz fordul, akiben megbízik, és elfogadja az általa ajánlott gyógymódot. Legyen ez az akkoriban még inkább életveszélyesnek, mint életmentőnek tartott műtét vagy olyan gyógyszerek, amelyek a hatóanyag mellett súlyos mellékhatásokat vagy függőséget okoztak. Minden más testi panaszt a fürdő gyógyított, a vérszegénységtől a meddőségig. Még a költséges magánkórházakként funkcionáló szanatóriumok is elsősorban vízkúrával kecsegtették klienseiket, noha helyiségeiket már a modern orvoslás eszközeivel is felszerelték.

A tisztaságból következik az egészség, s aki egészséges, az szép is – ezt a gondolatmenetet látjuk visszaköszönni a kisebb és nagyobb középosztálybeli és úri lányokhoz intézett leckékben. Ha pedig arra lennénk kíváncsiak, mikor jött rá egy, a 19. század végén élő kisleány arra, hogy különbözik öccsétől, bátyjától vagy fiú játszótársától, akkor az bizonyára az a pillanat lehetett, amikor ráébredt, hogy amit tőle elvárnak, az nem az erő, az ész és az önfegyelem, hanem a szépség, a gondoskodás és a lágyság. A középosztálytól felfelé a lánynevelés alapja, hogy milyen feladatokat kell a formálódó nőnek majdan ellátnia, ha háziasszony, feleség és anya lesz. Ugyanakkor a fiatalsága és külseje képezte azt a tőkét, amit a házassági piacon kellett megforgatnia, és erre alapozva kellett megteremtenie az egész életére szóló gazdasági-társadalmi helyzetét. Míg a férj személye a nő anyagi biztonságának záloga, addig az egészsége a háztartás vezetésének és a gyerekvállalásnak az alapja volt. Az a nő, akinek rossz egészségi állapotáról elterjedt a hír, férjhez adhatatlan lett, hiszen megkérdőjeleződött az alkalmassága az alapvető női funkciók betöltésére.

A terhességet még titokzatosság övezte: amíg a gyermek meg nem mozdult, nem lehetett biztosan megállapítani, sőt már a fogamzóképesség idejének kiszámíthatóságát illetően is akadtak bizonytalanságok. Ugyanakkor a meglévő gyér információ, valamint a kezdetleges eszközök segítségével egyre nagyobb igény mutatkozott a fogamzásgátlásra, a nem kívánt, törvénytelen terhesség megelőzésére, megszakítására vagy akár a családtervezésre. Tiltott műtétek uralják a bűnügyi rovatokat, ezek keltik rossz hírét a képzetlennek és pénzéhesnek beállított bábáknak, akik vidéken csak lassacskán, de városi környezetben egyre tempósabban veszítenek pozícióikból a szülészorvosokkal szemben. A várandósnak az ismerőseitől és hozzátartozóitól hallott hiedelmek és az újságokban, tanácsadó könyvekben közreadott tudományos tények között kellett navigálnia. A nők egyre jobban bíztak az orvosokban, bár többnyire még mindig bábával, saját otthonukban szültek, és csak kivételes esetben mentek kórházba.

A 19. századi nő még nem sporttal és fogyókúrával, hanem elsősorban fűzővel formálta a testét. Akármilyen észszerűtlennek és egészségtelennek tartják az orvosok és más „fűzőkritikusok”, a századfordulón a divatos nők továbbra is ragaszkodtak ehhez a sziluettformáló eszközhöz. Eközben azonban már megjelentek azok is, akik a szoros fűzést elhagyva reformruhát öltöttek vagy egyenesen nadrágot húztak, hogy sportolhassanak. Ez az időszak a fogyasztói társadalom hajnala, termékek és szolgáltatások sokasága jön létre a test ápolására és/vagy megváltoztatására, amelyeket reklámokban hirdetnek. Női lapok sulykolják a divatot, amihez minden megvásárolható. Az áruházban beszerezhető készruhák és a patikákban kapható kozmetikumok mellett a testkép is uniformizálódik. A szépségipar fejlődése annyiban is kihat a női test prezentálására, hogy a szépségápolási szerek – hajfestékek, arckrémek, púderek – elterjedésével a negyven év feletti nők nem feltétlenül válnak matrónákká – noha a nők öregedését még mindig sokkal több előítélet övezi, mint a férfiakét. Továbbra is szigorú szabályok vonatkoznak a szépségüket és termékenységüket vesztett nőkre, az ő „feladatuk”, hogy láthatatlanná váljanak a társadalom számára, miután a rájuk kiszabott női szerepüket már betöltötték – de egyre többen vannak a normákat elutasító szabályszegők.

A múlt századfordulón megindult változások alapozták meg azt a nőképet, amely aztán a 20. század során kialakult és napjainkra uralkodó lett: a tanuló, dolgozó, a családon kívül is mozgástérrel rendelkező nőét, akit már egyre kevésbé csupán csak a külseje és termékenysége határoz meg a társadalom szemében. Ez a könyv kamaszkortól időskorig mutatja be a test meghatározó szerepét a női sorsban az 1800-as évek végétől az 1900-as évek első évtizedéig – mindazt, ami változatlan maradt, ugyanakkor a meginduló szemléletbeli változások csíráit is. A tisztálkodási szokásokra teste ciklikus működése miatt szigorúan okított fiatal lánytól egészen a termékenységét vesztő, ezért láthatatlanná váló idősödő nőig valós és fiktív történetek illusztrálják a női életkört a múlt századfordulóról.

1.
Lányok teste

Leckék Zsófikának A test és a környezet higiéniája

„Odavezetett a mosdóhoz és szó nélkül beledugta a fejemet a vízbe. Mikor egyszer benn voltam, vígan ment a többi s a finom, illatos szappan könnyű fehér habokban lepte el nyakamat, karomat. Sor került a fogkefére, hajtűkre s végül a csinos ruhára és kötényre is” – írja a Zsófika naplója című regény címszereplője, a pusztán nevelkedett ifjú Zsófika, kinek átnevelésére budapesti úriasszony nagynénje vállalkozik. A látszólag szelíd modorú, de módszereiben kissé kíméletlen tánti, Márta néni nem riad vissza a leckéztetéstől és megszégyenítéstől sem. A szerző, Szabóné Nogáll Janka (1861–1924) tanítónőnek tanult, de sohasem tanított, nézeteit újságok hasábjain, tanácsadó könyvekben és regényekben fejtette ki. Az először 1899-ben, majd még több kiadásban megjelent népszerű mű azt a pedagógiai célt tűzte ki, hogy tudatlan és tapasztalatlan középosztálybeli kamasz lányokat készítsen fel a házasságra.

A korszakban létfontosságú, többlépcsős folyamatban az első lecke a tisztálkodás és a testi ápoltság elérése. Márta néni radikálisan kezd bele anyátlan unokahúga „faragásába”, mikor azt látja, hogy a lány reggel mosakodás nélkül kapja fel magára a ruháit. Először is le kell vetkőznie, visszafeküdnie az ágyba, és elölről kezdeni az öltözködést, ránc nélküli harisnyával, tiszta cipővel. Kicsivel később Zsófika már ápoltan és üdén érdeklődik, hogy mit is akar róla lefaragni a néni, mire ő így felel: „Mit? Egy csomó hanyagságot. Ebbe utoljára is beleszokhatott egy kis pusztai leány, de meg kell szabadítani tőle a fiatal leányt, kinek az a szent hivatása, hogy egykor rendes, jóravaló háziasszony legyen.”1

Szembetűnő, hogy a környezet, a ruházat és a test tisztasága milyen fontos szerepet töltött be a leánynevelésben. Nem is kizárólag a személyes higiénia fenntartásának fontossága miatt, hanem mert a lány majdan a háztartás irányítója, tehát a tisztasági szabályok betartatója lesz, és ezáltal a saját testi higiéniája iránti igényből kiindulva érvényesíti szűkebb és tágabb környezetében a tisztaságot: családtagjaitól kezdve a lakás tisztaságán át a személyzet ápoltságáig.

„Aki nem fürödhetik meg csak sátoros ünnepek előtt, mint falun és pusztákon lenni szokott, az annál nagyobb gonddal mosakodjék”2 – javasolta Hugonnai Vilma doktornő is az Országos Nőképző Egyesület háztartási tanfolyamán. Ez a tanfolyam 1894-ben indult először, és olyan középosztálybeli lányok jártak ide, akiket nem szántak további iskoláztatásra: nem szorultak rá, illetve családjuk vagy ők maguk nem ambicionálták, hogy úrilányhoz illő kenyérkereső pályára lépjenek, azonban a szüleik szerették volna őket valamiféle hasznos képzésben részesíteni.

A nőképző egylet Veres Pálné Beniczky Hermin (1815–1895) szellemi gyermeke volt, aki egyetlen lánya, Szilárda férjhez adása után minden erejét és energiáját a nőnevelés ügyének szentelte. Veres Pálné az 1860-as évektől harcolt azért, amit a századfordulón már feminizmusnak neveztek, de az ő idejében még nőemancipációnak. A nők egyenjogúságának fontosságába vetett mély meggyőződése mellett a fontolva haladók közé tartozott, akik nem feltétlenül azt akarták, hogy a nők betóduljanak a férfiak világába, és megszerezzék a kiváltságaikat. E szemlélet szerint a nők képzettsége – amellett, hogy jól jöhet, ha netán valami miatt saját magukat kell eltartaniuk – legfőképpen azért fontos, mert emeli a családi élet színvonalát. Ha egy leány például tanítónőnek tanul, és megfelelő házasságot kötve mégsem szorul rá, hogy munkába álljon, akkor pedagógiai és tárgyi tudása saját gyermekei nevelésében segíti, a háztartási ismeretek szisztematikus elsajátítása pedig abban, hogy tökéletes feleség és háziasszony lehessen.

Az Országos Nőképző Egyesület szerteágazó tevékenységet folytatott. 1869-ben megnyitotta az első felsőbb leányiskolát, ahol a növendékek magyar, német, francia nyelvet és irodalmat, számtant, természetrajzot, lélektant, művészettörténetet, esztétikát, valamint könyvvitelt és kézimunkát tanultak. A későbbiekben lehetővé vált, hogy ugyanitt nevelőnői vagy tanítónői képesítést is szerezhessenek – ami ugyan nem volt egyenértékű a diplomával, de jelentős előrelépést jelentett a magasabb fokú oktatási lehetőségek bővítésében. Veres Pálné már nem érhette meg, hogy az általa létrehozott nőegyesületben 1896. október 2-án megkezdődjön a lányok gimnáziumi oktatása. Azonban halála előtt úgy rendelkezett, hogy – a nők iskoláztatásának egyéb céljai és formái mellett – továbbra is elengedhetetlen a háziasságra nevelés, ezért az egyesület tevékenységei közt továbbra is fontos maradt a háztartási tanfolyam működtetése.3

A képen az Országos Nőegylet háztartási iskolájának 1900-as évfolyama látható. A lányoknak illett nőrokonaik körül sertepertélve elsajátítani a háztartási ismereteket, de a nők iskoláztatásának divatba jöttével ez is a tantervbe kerülhetett, meggyőzve a nők oktatásának ellenzőit arról, hogy nem csupán felesleges tantárgyakkal fecsérli idejét a feleségnek és anyának készülő középosztálybeli leányzó.

forrás: Uj Idők, 1898. május 22.

A tanfolyamra rendszerint tizenkét növendéket vettek fel a nőképző diákjai és más fiatal jelentkezők közül, „csaknem kivétel nélkül előkelő családok gyermekeit”. Akadt köztük menyasszony is, aki „leányságának utolsó napjaiból szakít egy kis időt, hogy új családi kötelességének majd annál inkább eleget tudjon tenni”.4 A sötét ruhájuk felett fodros fehér kötényt és bóbitát viselő növendékek a gasztronómiaórákon képzett szakácstól sajátították el a magyar és francia konyha bonyolultabb fogásait. A hétköznapi ételek elkészítése a középosztálybeli háztartásban a szakácsnő és a cselédek feladata volt, az úriasszony csak felügyelte az alkalmazottak tevékenységét, ezen túlmenően a maga készítette ínyenc fogásokkal kápráztathatta el férjét vagy vendégeit. A növendékek az egyesület választmányi tagjai, illetve más férfi és női előkelőségek előtt tartott próbaebéden vizsgáztak főző- és sütőtudományból.

A gasztronómia mellett alapvető volt a személyi és háztartási higiénia szabályainak elsajátítása. A feleségnek készülő lányok az otthon és a tanfolyamon tanultak alapján döntötték el, milyen tisztasági normák mentén alakítják ki saját megjelenésüket, hogyan rendezik be férjükkel közös otthonukat, mit várnak el cselédeiktől, és milyen szokásokat tanítanak gyermekeiknek. Minél nagyobb háztartás felett rendelkezett egy nő (és minél több kedvvel érvényesítette hatalmát az otthona megszervezése felett), annál több emberre hatottak elképzelései a higiéniáról. Így Hugonnai Vilma hallgatóságában bizonyára akadt olyan lányka is, aki majdan egy kétszobás városi lakás s hozzá férjből, gyermekből, cselédből álló háztartás; és olyan is, aki egy vidéki kastély, a hozzá tartozó birtok meg annak népes személyzete felett regnált.

A doktornő fent idézett mondatából is kitetszik, hogy a 19. század végén a higiéniai standardot a napi alapos mosakodás jelentette a középosztálybeli lánykák számára, akik a társadalom más osztályainál jobban hozzáfértek a tisztálkodás eszközeihez. Egy korabeli illemtankönyv is a hideg vízzel való napi mosdásban jelölte meg a testi tisztaság minimumát: „a ki egészségét bosszú ideig meg akarja tartani, annak nagy tisztaságra és az időjárással szemben józan edzésre van szüksége. Mosdáshoz csak hideg vizet használjunk és minden reggel az arczon és nyakon kívül szivacscsal vagy gyapotdarabbal mossuk meg mellünket és hátunkat és azután vastag törülközővel dörzsöljük meg jól. Eleintén, kivált télen, egy kis elszánás kell hozzá; de ha az ember egy ideig rendesen folytatja, akkor még kellemes érzést is okoz.”5

Ami ezen túl következett – pipereszappan, meleg víz –, az már a kozmetika birodalmába tartozott. A 19. század utolsó évtizedeiben a tanácsadó könyvek vagy szépségápolási rovatok a bőrápolás alatt az arc alapos, vizes-szappanos tisztítását értették, bár azt többnyire kikötötték, hogy a víz ne legyen forró vagy jéghideg, sőt lehetőleg esővízzel érdemes mosakodni, mert annak mésztartalma alacsony, s mindehhez kellemes illatú, jellemzően marseille-i szappan dukál. Az ennél is alaposabban tisztító, elhalt hámsejteket eltávolító bőrradírozást egy érdes törülközőre és valami szemcsés pépre bízták: „Fontos eszköze a bőrápolásnak a törölköző is, és pedig minél durvább, minél jobban dörzsöli a bőrt, minél hamarább felszívja a vizet, annál jobb szolgálatot tesz. Tisztátalan arczbőrnél vagy libabőrnél flanell-törölköző ajánlható. Kitűnő szer az arcz- és kézbőr átlátszó, sima és puha állapotban tartására a mandulapéppel való bedörzsölés. Reggeli mosdás után kell egy evőkanállal venni, és azzal a még nedves testrészeket öt percig dörzsölni, azután a pépet lemosni és a bőrt felszárítani.”

Sokak számára a kellemes hőfokra melegített mosdóvíz az elpuhultsággal volt egyenlő, hiszen még 1902-ben is ezt üzenték egy fiatal lányoknak szóló lap érdeklődő olvasójának: „A meleg vízzel való mosdás nem egészséges, mert könnyen elpuhítja az embert. Sokkal jobb hideg vízzel mosakodni, a mely fölüditi, fölfrissíti és edzetté teszi az embert.”6 Ebben bizonyára benne volt a 19. században elterjedtté vált hidegvíz-kúrák népszerűsége, de a szükségből erényt kovácsolva még mindig egyszerűbb volt hideg vizet keríteni, hiszen a vidéki háztartásokban alig és a városiakban is csak ritkán volt fürdőszoba, meleg vizes csap meg végképp elvétve: vizet a tűzhelyen vagy kályhán melegítettek. Még egy 1906-os, iskoláztatásuk miatt Budapestre költöző fiatal lányokról szóló regényben is úgy szerepel a mosakodáshoz való ragaszkodás, mint valami bolondéria. Az egyik lányt például így csúfolják a szobatársnői: „A saját teste tisztaságára olyan fínyás volt, mint egy kis királynő. Külön mosdótálja, külön törülközője, evőeszköze volt s elnevezték érte: a »bolondnak«.”7

Hugonnai Vilma azt ajánlotta az őt hallgató lánykáknak, hogy aki teheti, az fürödjön meg hetenként kétszer 28 fokos vízben. Ez lehetett az eszményi tisztasági elvárás, ami még a középosztálybeli háztartásokban is nehézségekbe ütközött. Ki várhatta el a cselédtől, hogy minden családtagnak hetente kétszer forraljon fürdővizet? A doktornő szerint a hideg fürdő is megfelel, de abban a víz legfeljebb csípőig érjen és legfeljebb öt percig időzzenek benne – tovább nyilván nem is akart volna senki. A rendelkezésre álló időben elengedhetetlen a hónalj, a combhajlat és a lábak alapos ledörzsölése: „Ily módon sohasem lesz izzadtszagú a ruhanemű, ami különösen nyáron üti meg oly gyakran a szaglásunkat.”8

A személyes tisztaságot legfőképpen a fehérnemű tisztasága alapján ítélték meg. Hugonnai Vilma helytelen gyakorlatként említette, hogy még jómódú emberek is egy hétig hordják ugyanazt a fehérneműt. Legalább heti kétszeri cserét javasolt, mondván, napi fürdő hiányában a fehérnemű fogja fel az izzadságot, a testnedveket és a levegőben kerengő port.

A testi tisztaság olyan luxusnak számított, ami megkülönböztette egymástól a társadalmi osztályokat: az alsóbb rétegek számára a lakhatási körülményeik aligha tették lehetővé, hogy elkülönülve mosakodhassanak, kevés ruhájukat ritkán tisztíthatták, s ráadásul sokszor izzasztó, nagy szennyeződéssel járó munkát végeztek. A zsúfolt nagyvárosi bérkaszárnyákban és nyomorúságos munkáslakásokban még nehézkesebb lehetett a tisztálkodás, mint a falvakban és tanyákon, ahol nyáron akár a kútnál könnyen meg lehetett mosakodni. A faluról érkező, a városban cselédnek álló parasztlányok mindenesetre más vízfelhasználást és tisztálkodási rutint szoktak meg odahaza, mint amivel a munkaadóiknál szembesültek, ahol gyakorta „a falból” jött a víz, és nem kellett a kútról hozni.9

Fürdőszobákat csak a 19. század végétől kezdtek beépíteni a budapesti bérházak nagyobb lakásaiba,10 és az újonnan épült ingatlanoknál csak a 20. század első évtizedében lett elvárás ez a fajta komfort. Az 1908-as A magyar család aranykönyve leszögezi: „a nagyvárosi lakásnak csaknem nélkülözhetetlen kelléke a fürdőszoba. Sőt már vidéken is nélkülözhetetlenné lett, és ahol nincs vízvezeték, ott szivattyúkkal pótolják a hiányt.”11 A mellette bemutatott fotón egy feltehetően nem lakáshoz, hanem házhoz tartozó „mosdókamrát” láthatunk, benne vízmelegítésre szolgáló kályha vagy tűzhely, a sarokban mosdópad, alatta vödörrel és a szoba közepén egy padlóba süllyesztett kád – vízcsap vagy elektromos vízmelegítő azonban nem látható. Ezzel szemben például Angliában a vízöblítéses vécé és a fürdőszoba beépítése már az 1850-es évektől szerepelt a közép- és felsőbb osztályok céljai között, még a civilizációs vívmányokat tekintve élenjáró franciák is lemaradva követték az angolokat ebben.12 Az 1870-es évektől a meleg vizes csapok is megjelentek a brit középosztály városi házaiban, az 1880-as évektől pedig már a kishivatalnokoknak szánt lakásokba is került fürdőszoba.13

A jobb módúak mindenesetre rendelkeztek olyan helyiséggel, amelyen belül tisztálkodni is lehetett, valamint több alsóruhával, fehérneművel, amit rendszeresen mosathattak és válthattak. „Jól nevelt, finom házi körhöz szokott egyének reggel és otthon ép oly tisztán és csinosan vannak felöltözve, mint társaságban, sőt pongyolájukra és fehérnemüjökre sokkal többet tartanak, mint díszruháikra”14 – idézhetjük az inkább az eszményt, mint a valóságot leíró illemkönyvből, hiszen igencsak gazdagnak mondhatta magát, aki nem csupán a külvilág számára látható, hanem a rejtett ruhadarabjaira is bőven áldozott. Az illemtankönyv szerint, aki ilyen tekintetben vét a higiénia szabályai ellen, az voltaképpen nem úrinő: „magától értetődik, hogy az alsóruháknak kifogástalanoknak és az öltözethez illőknek kell lenniök; a legdíszesebb öltözetű nő, ha ruháját felemelve, piszkos alsószoknyát s öltözetének meg nem felelő cipőt és harisnyát láttat – azonnal osztályozva van, s legyen bármilyen születésű, nem teszi azt a hatást, mit valódi úri nőnek tennie kellene.”15

A magyar család aranykönyvében bemutatott fürdőszobát legfeljebb tágasabb vidéki házakba építhették be, a városi lakásokban nem jutott ilyen célra ennyi hely, és a századfordulón sokszor még új lakásokban sem számoltak ilyen helyiséggel. A tisztálkodni vágyók közfürdőkbe jártak, vagy maradtak a lavór vízben való alapos napi mosakodásnál.

forrás: A magyar család aranykönyve I–III. illusztrációja

Míg egy nőnél a makulátlan alsószoknya volt az igényesség lakmuszpapírja, addig a férfi akkor számított ápoltnak, ha tiszta gallérban és mandzsettával járt: „tudvalevő dolog, hogy a valódi gentleman fehérneműje mindig kifogástalan. A gyűrött, piszkos ingelő vagy kézelő azonnal elárulja a jó társasághoz nem szokott és magát elhanyagoló férfit.”16

A mosás a családi háztartásokban jelentős felfordulással járt, azok számára pedig, akik egyedülállóként nem vezettek önálló háztartást, külön utánajárást igényelt. Az egyéb, vizet és teherhordást igénylő házimunkákhoz hasonlóan nagy fizikai erőfeszítést kívánt meg. Rendszerint a mosónő vitte el magához a szennyest, mosta, vasalta, keményítette, majd ő vagy egy küldönce (akár saját családtagja) hordta ki a címekre. Nagyobb háztartásoknál a heti kismosást a cseléd végezte, és a mosónő helybe érkezett a havi nagymosásra, ahol aztán a konyhában vagy a mosókonyhában tisztította a háziak ágyneműit, fehérneműit és felsőruháit. A pénzbeli járandóságon és alkalmankénti ajándékokon felül koszt is járt neki arra a napra – egy korabeli újságcikkben szereplő mosónő például arra panaszkodik, hogy már felfordul a gyomra a köménymagos levestől és a gulyástól, mert akárhová megy, a házaknál mindig azt kap.

A századforduló tájékán a ma bugyinak nevezett alsóneműnél sokkal fontosabb szerepet töltött be az alsószoknya, bár egyre többen és egyre több helyzetben viseltek buggyos nadrágocskát, amelynek szára az idők során fokozatosan rövidült.

forrás: Uj Idők, 1904, 27. szám

A századvégen már gyártottak és használtak mosóporokat, de a mosáshoz hagyományosan használt szerek (petróleum, terpentin, klórmész, lúgkő, szalmiákszesz stb.) erős szagúak és olykor mérgezőek voltak. Wohl Janka író, illemtankönyvszerző a tisztaság, ápoltság és „úriasság” nüanszait érzékeltetendő kifejti, hogy tisztaság ide vagy oda, egy bizonyosfajta „mosásszag” árasztása nem előkelő, így az igazán gondos hölgyek külön „illatpárnácskákkal” nyomják el a közönséges szagokat: „hogy ruháink s fehérnemünk kellemes és finom illatot nyerjen, legjobb, ha sachetkat rakunk közéjök. Semmi sem visszatetszőbb, mint ha valaki tiszta fehérnemű szagot terjeszt, azaz, azt a bizonyos szappan és vasalás-szagot, mely a fehérneműben hátramarad. Épen ennek megakadályozására szolgálnak a sachet-k, melyek a fehérneműt igen kellemes és diskrét illattal hatják át.”17

A rendszeres hajmosás parancsa korántsem volt annyira nyomatékos, de a jól ápolt emberek természetesen ezt sem hanyagolták el. Érdekes módon Hugonnai Vilma a nőegyesületi tanfolyamra járó lánykákat arra okította, hogy a haj gyakori mosása és nyírása annak ritkulását eredményezi. A nők dúsabb hajzatát és kisebb mértékű kopaszodását oda vezette vissza, hogy a férfiakkal ellentétben ritkábban vágatnak hajat – akkoriban legalábbis valóban így tettek, hiszen kirívó kivételt jelentett a rendszeresen formázandó, rövid női frizura. Erzsébet császárné, a század második felének szépségikonja hosszú, gesztenyebarna hajával a korabeli hajkultuszt is megtestesítette. De még ő is, kinek makulátlan megjelenésén népes személyzet fáradozott, és külön fodrásznő végezte hajának napi befésülését és kibontását, csak havonta egyszer szánta rá magát a hajmosásra. Ilyenkor tojás és konyak keverékéből álló pakolással hidratálták fürtjeit, majd öblítés után vízhatlan köpenyben járkált, amíg hajkoronája meg nem száradt.18

„A hajat illetve a fejet évente néhányszor mosni is kell, ezt már a tisztaság megkívánja”19 – olvasható egy századfordulós női lapban, ami jól jelzi, mit értettek a korban a hétköznapi tisztaság fogalmán. Hugonnai Vilma a vazelines átkefélést javasolta, a pálinka hajápoló szerként való használatát viszont – noha szokásban volt – nem ajánlotta. A hajmosás kifejezetten hosszadalmas elfoglaltságot jelentett, hiszen nem csupán a mosáshoz kellett elegendő mennyiségű vizet melegíteni, de hajszárító hiányában egy hatalmas hajzuhatag megszáradása akár két napot is igénybe vehetett: „kiszáradásához 24–36 óra meleg időjárás vagy jól kifűtött lakás szükséges”, gyorsítani legfeljebb „légvonatmentes napos helyen avagy télen a fűtött szobában járkálás közben a bontófésűvel simogatva”20 lehetett.

Egyes fodrászüzletek a századforduló táján már használtak szárítókályhákat, a reklámok pedig hajszárítás céljaira ajánlották a szívó és fúvó funkciókkal egyaránt rendelkező porszívót is, ami módosabb háztartásokban már felbukkant. A hajszárító mint otthoni elektromos eszköz csak az 1910-es évektől jelent meg szórványosan az otthonokban. Addig rendszeresen fordultak elő olyan házi balesetek, hogy a fürtjeit kályha mellett szárító nő hajvégeit lepörkölte a forró vaslap vagy szabad tűznél belekapott a láng.

Nem csoda, hogy maga Hugonnai Vilma is úgy döntött az 1870-es évek elején, mielőtt útnak indult Zürichbe egyetemi tanulmányai folytatására, hogy levágatja hosszú, szőke haját – így a hétköznapokban nem kellett bajlódnia vele, és minden idegszálával a képzésre összpontosíthatott. A század végén kezdtek divatba jönni a kezelhetőbb hosszúságú frizurák. Már jóval a bubifrizura 1920-as évekbeli hódítása előtt előfordult, hogy a tanulni és dolgozni vágyó, emancipált nők rövidebbre vágatták a hajukat, mint azok, akik több időt szentelhettek a hajápolásnak.

A szájhigiénia minimumát az étkezés utáni öblögetés jelentette. Kalocsa Róza, az iskolaigazgatóból lett szerző 1890-es, háziasszonyoknak szóló illemtankönyvében a következő fogtisztasági alapvetést fogalmazta meg: „igen hasznos minden étkezés után a szájat kiöblíteni, de legalább minden reggel a fogakat kefével okvetetlenül ki kell mosni, vagy a kefe hiányában vastagabb vászonnal megdörzsölni (…) szoktassuk a gyermekeket hozzá már korán, hogy fogaikat rendesen kimossák”.21

Hasonló szájhigiéniai szabályokra tanítanak az elemi iskolások tankönyvei, egy 1897-es egészségkönyv azonban már alaposabb fogtisztítást indítványoz, sőt fontosnak ítéli a különféle eszközök: fogkefe és fogpaszta használatát. „Szükséges tehát, hogy gyakrabban (reggel, este) vízzel kimossuk a szánkat s fogkefe segítségével fogainkról lemossuk a reátapadt ételmaradékokat. A fogak tisztára surlását elősegíti, ha egyúttal fogport is használunk. A fogpor olyan legyen, a melyik nem karczolja meg a fog zománczát. Olcsó és megfelelő fogpor az iszapolt kréta, a faszén por, melyeket néhány csepp menta olajjal meg lehet illatosítani.”22 A századfordulón tehát már a napi rendszeres fogmosást tartották eszményinek, lehetőleg fogkefe és fogpor vagy -paszta használatával. Hugonnai doktornő is erre buzdította a háztartási tanfolyam hallgatóit, saját vegetáriánus meggyőződése szerint mindezt azzal kiegészítve, hogy a húsfogyasztás nemcsak rongálja a fogakat, de a fogközökben rothadó húsmaradék kellemetlen szájszagot is okoz – ezzel szemben a gyümölcsevés üdévé teszi a bőrt és a leheletet is.

Ebben az időben már léteztek ismert fogápolási termékek, a doktornő is azt a Kalodont fogkrémet ajánlja, amely a 19. század végére a Monarchia egyik legnépszerűbb márkája lett. Egy korabeli gyógyszerészeti lap a receptjét is leközli, hogy a patikusok „utángyárthassák” vevőiknek, így az összetétele is ismert: káliumot, magnéziumot, glicerint, valamint orvosi szappant tartalmazott, és mentol-, illetve fahéjolajjal ízesítették.23 Az eredeti, a bécsi Sarg-féle termék rózsaszínű lehetett, mert az alaprecept kárminfestéket tartalmaz, de a patikusoknak szóló recept kék festék hozzáadását javasolja, hogy a paszta optikailag jobban fehérítse a fogakat. A Kalodont több országban forgalmazott, széles körben reklámozott termék volt, ismert márkajelzésén egy szép fogsorú fiatal nő mosolyog. A fiatal lányoknak szóló népszerű korabeli lap, a Magyar Lányok is ezt ajánlotta a szappanos szájöblítéssel (pontosabban annak ízével) elégedetlen, a fogápolás terén tanácstalan lányoknak. A szappan mellett a sósborszesz funkcionált még általános tisztasági és szépségápolási háziszerként, itt is léteztek bejáratott márkák, mint a Brázay-féle Diana sósborszesz, amely a szesz és sós víz mellett növényi olajokat és mentolt is tartalmazott, és sokféle higiéniai célra használták: toroköblögetésre, sebfertőtlenítésre, de szájvízként és hajszeszként is.

A Kalodont fogpaszta ismertté válása jelzi, hogy ez a termékfajta egyre inkább használatba került. Néha azzal reklámozták, hogy Erzsébet császárné is ezt használja. Az embereknek szerencsére fogalmuk sem volt róla, hogy az uralkodó nejének rendkívül rosszak a fogai, emiatt ifjúkora óta nem mert teli szájjal mosolyogni.

forrás: Központi Értesítő, 1891. április 26.

A fejezetünk elején megismert Zsófika, miután elsajátítja a test és a környezet higiéniájának alapszabályait, az úrinővé válás következő lépéseként megtanulja, hogyan kell mindezek alapján kiképezni az új cselédet. Hiszen – mint a kötelességtudó feleségek – „a cselédek [s]em teremnek készen valahol egy szép virágos mezőn, honnan csak be kell hozni őket”. Végre valaki, akivel szemben a felnőtt nőrokona, Márta néni által regulázott lány is némi fölényt érezhet! Hiszen Zsófika végső soron beleszületett a polgári életmódba, kisgyermekkorától látta és tanulta a rendszabályokat – még ha a regényben jelzik is, hogy a „pusztai” környezet és az anyai kontroll hiánya nem biztosította számára a városi élet megkívánta szigorúbb feltételeket. Azonban a faluról, paraszti háztartásból érkező Vica cselédlány még Zsófikához képest is „elvadultabb”: „nehezen és ügyetlenül nyilott ki [az ajtó] és a résen egy ijedt, vörös arc kukkant be. Aztán nagy lomha cipőjével, vörös kézzel, rendetlen és vizes kötővel egy leány jött be. A keze nyoma ráragadt a mi ragyogó sárga kilincsünkre.”24

Vica hiába született és nevelkedett ugyanott, mint a Márta néni kezei alatt ápolttá és illedelmessé szelídített Juci szobalány – akinek ráadásul unokatestvére is, tehát a „nyersanyag” szinte teljesen ugyanaz –, ahhoz, hogy ugyanolyan készséges és tiszta lehessen, „átformálódásra” van szüksége. Ezt a pygmalioni feladatot a középosztálybeli háziasszonynak egész élete során gyakorolnia kellett, de ha szerencséje volt, csak viszonylag ritkán kellett nulláról indítania. Nem kis befektetést jelentett egy falusi higiéniai viszonyok közül érkező lányt a városi mércékhez idomítani, ezért nagy veszteséget jelentett, ha valami nézeteltérés miatt a cseléd felmondott vagy el kellett bocsátani. A sok gonddal betanított lány a következő helyén már nem igényelt olyan hosszú trenírozást, ilyen értelemben értékesebb munkaerőnek számított.

Nagyra értékelték, ha az alkalmazottjelölt már természetére nézve is tiszta és rendszerető, így belépésekor elkerülhető a drasztikus „kikupálása”. Viszont a cselédekkel szembeni állandó gyanakvásról árulkodik egy női lap „az is gyanús, ami nem gyanús” szemlélete, mikor kifejti, hogy a cseléd „külső megjelenése és öltözete némileg tanuskodik rendszeretetéről és ízléséről, de ez sem képez biztos útmutatást. A tiszta, rendes ruházatú leány nem mindig rendes, hanem csupán kimenőkor fordít gondot öltözetére, különben pedig lompos és hanyag.”25 A cikk szerzője nyilvánvalóan arra kíván rámutatni, hogy a látszólagos tisztaság a cifrálkodás szeretetére, azaz erkölcstelenségre utalhat. A valamivel később íródott Édes Annában nemcsak a lány alkalmazkodókészsége, de tisztaság iránti igénye is kivívja a nem ehhez szokott Vizyné csodálatát.

A kamasz lányok személyes higiéniára való oktatása nem csupán azért különbözött a fiúkétól, mert nekik a későbbiekben feleségként, anyaként, háziasszonyként, esetleg háztartási alkalmazottként kellett őrködniük a tisztaság és a rend felett. Hanem mert a lányok ebben az életkorban szembesültek egy hónapról hónapra ismétlődő testi jelenséggel, ami aztán évtizedekre elkísérte, sajátos kihívások elé állította és állandóan emlékeztette őket nemükre. „Nincs a női életben olyan nap, amikor a mosakodást el lehetne néhány napra hanyagolni. Sőt inkább az olyan kivételes napokban a hónapban, mikor több váladék távozik a szervezetből, szükséges még inkább a mosakodás, de langyos vízzel történjék az”26 – figyelmeztet Hugonnai Vilma a nőképző tanfolyamán tartott előadásában. Ám amire azt hinnénk, afféle egyértelmű, unalomig ismert tanács, a korban korántsem számított annak. A női higiéniát tárgyaló kiadványok egészen az 1930-as évekig igyekeznek eloszlatni a vélhetően mélyen gyökerező tévhitet, miszerint a menstruáció ideje alatt nem szabad mosakodni és fehérneműt váltani.

Hugonnai Vilma egy másik előadásában felidézi, hogy egyszer egy „úrinőt” győzködött hiába az ellenkezőjéről: miután a tisztálkodás hiányában szerzett bőrbaját kikezelte, a hölgy mégis ragaszkodott nézeteihez, sőt azt hangoztatta, hogy mindezt egy orvos tanácsolta neki. A néhány évvel később megjelent A magyar család aranykönyvében a leányélet egészségtanáról értekező szerző még el is tűnődik a tévhit okán: „Erre a csúnya szokásra az adhatott okot, hogy sok olyan betegséget, melynek eredetét nem ismerték, abból származtattak, hogy az illető havibaja idején tisztát váltott s eközben meghült. Igy keresve a balhitek okait, rá kell mutatnunk arra is, hogy a régiek tisztasági érzéke nem lévén úgy kifejlődve, mint a mai emberé, ritkábban fürödtek… [á]m ma természetesnek találjuk, hogy az egészség fenntartásának legfontosabb tényezője a tisztaság.”27

A Discretó havikötő pontos termékleírása nem maradt fenn, de a hirdetéséből arra következtethetünk, hogy leginkább egy mai női fehérneműre emlékeztetett.

forrás: Iparvédelem, 1907. október 20.

Így hát ilyenkor elengedhetetlen volt a napi kétszeri mosakodás és a menstruációs váladékot felfogó ún. felkötő többszöri cseréje: „E felkötők hosszúkás négyszög alakú fehér vászonkendők, amelyeket az ing alatt külön erre a célra viselt övhöz erősítünk; középen többször összehajtott kendőbe vattát teszünk és így illesztjük azt a combok közé.”28 Sokan maguk varrták felkötőiket könnyen mosható fehér anyagból. Egy nőgyógyász szerkesztette, bábáknak szóló közlöny 1894-es számában még a szabásmintáját is leközölték. Mivel a bábák végezték a mindennapos nőgyógyászati tanácsadást, ők segíthettek annak elmagyarázásában, hogyan kell egy ilyen egymáshoz fércelt, rétegesen összehajtogatott textilbetétet elkészíteni. De már vásárolni is lehetett késztermékeket, ezeket a századfordulón egyes lapokban „havikötő” néven kezdték el reklámozni. A Diana-öv néven forgalmazott termék például egy vállfűzőszövetből készült öv volt vászonhevederrel, maga a hozzá tartozó betét pedig „kaucsuk szövetből áll, belsejében gézzel bevont vattahengerrel”.29

A korabeli fehérneműdivat nem feltétlenül foglalta magába a ma ismert alsóneműket. Sokan csupán inget viseltek a ruhájuk alatt, amely azonban nem volt alkalmas rá, hogy megtartsa a felkötőt, ezért volt hozzá szükség tartóövre. „Ha felkötő mellett is vérpecsétet kapott az ing vagy csekély vérzésnél felkötőt nem használunk, akkor okvetlenül szükséges a fehérneműt naponta változtatni”30 – írja Hugonnai Vilma, amiből egyértelműen kiderül, hogy havikötőt főleg azok viseltek, akiknek erős vérzésük volt, és/vagy teendőik miatt elhagyták otthonukat ezen idő alatt. A menstruációs higiénia, csakúgy, mint a higiénia egyéb aspektusai, nem volt magától értetődő, meg kellett érte dolgozni, ha valaki tiszta – ebből következően egészséges – akart lenni. A legtöbb nő megvarrta, gonddal viselte, maga mosta havikötőjét. A 20. század első éveiben megszaporodtak a havikötőket hirdető reklámok a lapokban, és szemlátomást megteremtődött a kereslet erre az intim higiéniai termékre. A rendelhető, patikákban vásárolható késztermékek azonban viszonylag drágának számítottak, a többség még az 1920–30-as években is sokallotta az árukat, és inkább csak utazáshoz vagy egyéb olyan alkalmakra vette meg, amikor nem volt mód mosni.31

A 19. század végétől Magyarországon, mint a világ más tájain, a nőknek szánt termékek piacán egyre nagyobb számban jelentek meg a női vállalkozók, és a bátrabbak termékfejlesztésbe is belekezdtek.32 Latzkó Cecília például 1907-ben védette le saját fejlesztésű havikötőjének szabadalmát,33 és azzal reklámozta a Discretót, hogy „magyar nő találmánya magyar nőknek” – amivel nyilvánvalóan azt akarta sugallni, hogy efféle témákban előnyt jelent első kézből ismerni a célközönséget és az igényeket. Ekkoriban a hasonló, exkluzívnak számító intim higiéniai termékeket (óvszert, női irrigátort) jobbára külföldről – például bécsi kereskedőktől – lehetett megrendelni, a magyar patikusok is leginkább német, francia, angol termékeket tartottak raktáron – ezért lehetett jelentősége annak, ha a termék magyar szabadalom és gyártmány.

Bibliográfia

Levéltári dokumentumok

Dr. Hugonnai Vilma orvosi naplói, 1898–1901. Dr. Hugonnai Vilma hátrahagyott iratai. Semmelweis Orvostörténeti Múzeum Levéltára

Kóbor Noémi naplója. Petőfi Irodalmi Múzeum Levéltára

Beöthy Zsolt levelei Konek Idának. Petőfi Irodalmi Múzeum Levéltára

Erdős Renée levelei Szántó Olgának, Petőfi Irodalmi Múzeum Levéltára

Szemlézett és idézett korabeli periodikák

A Nap, Az Ujság, Bába-Kalauz, Borsszem Jankó, Budapesti Hírlap, Budapesti Közlöny, Budapesti Orvosi Újság, Építő Ipar – Építő Művészet, Fővárosi Lapok, Gyógyszerészeti Hetilap, Háztartás, Herkules, Hét, Jó Egészség, Kakas Márton, Magyar Lányok, Magyar Nemzet, Magyarország, Nemzeti Sport, Népszava, Ország-Világ, Orvosi Hetilap, Pesti Futár, Pesti Hírlap, Pesti Napló, Természettudományi Közlöny, Uj Idők, Vadász- és Versenylap, Vasárnapi Ujság

Források

A Budapesti Angyalföldi Ideg- és Elmegyógyintézet Emlékkönyve 1883-1933. Attila Nyomda Részvénytársaság, Budapest, 1933.

A magyar család aranykönyve. I-III. Athenaeum, Budapest, 1909.

A nemzet csalogánya I–II. Blaha Lujza életregénye. Franklin-Társulat, é. n.

Árva Mariska [Kovács Júlia]: Az árva Mariska napjai. Nyugat, Budapest, 1911.

Dr. Békésy Géza: Az egészség könyve. Dobrowsky és Franke, Budapest, 1897.

Brichta Kálmán: Budapestnek vesznie kell. Budapest, 1891.

Bródy Sándor: Húsevők. I-II. Magvető, Budapest, 1960.

Bródy Sándor: Két szőke asszony. Singer és Wolfner, Budapest, é. n.

Bródy Sándor: Színészvér/Az ezüst kecske/A nap lovagja. Szépirodalmi, Budapest, 1969.

Dénes Zsófia: Gyalog a baloldalon. Gondolat, Budapest, 1980.

Dr. Doros Gábor – dr. Melly József: A nemi betegségek kérdése Budapesten. Statisztikai Közlemények, Budapest, 1930.

Dr. Dubay Miklós: Miért szoptassa az anya önmaga gyermekét? Singer és Wolfner, Budapest, 1887.

Dr. Epstein László: Az elmebetegek elhelyezése hazánkban. Különlenyomat a IV. orsz. elmeorvosi értekezlet munkálataiból. Budapest, 1907.

Dr. Epstein László: Az öröklésről. Különlenyomat a Természettudományi Közlöny 467. füzetéből. Budapest, 1898.

Erdős Renée: Ifjúságunk. Szépmíves Könyvek, Budapest, 2018.

Fehér Judit: Asszonyok. Bródy Sándor feleségének története és írásai. Ulpius Ház, Budapest, 2007.

Fényes László: A társadalom és a nemi kérdés. Budapest, „Molnárok Lapja” könyvnyomdája, 1907.

Dr. Fischer-Dückelmann Anna: A nő mint háziorvos I-II. Budapest, Minerva, é. n.

Dr. Földes Lajos: A középosztály leányanyáinak sorsa és segítésének módja. Budapest, 1910.

Dr. Földes Lajos: A nő a változás korában. Novák Rudolf és társa, 1934.

Dr. Gerlach, H.: Gyermektelen szerelem. A fogamzás megakadályozásának módja. Ford.: dr. Nádas Mihály. Neuwald Illés utódai, Budapest, é. n.

Gilman, Charlotte Perkins: A nő gazdasági helyzete [1898]. Ford.: Schwimmer Rózsa. Politzer féle könyvkiadóvállalat, Budapest, 1906.

Dr. Harkányi Ede: A holnap asszonyai. Tanulmány a társadalomtudomány köréből. Politzer Zsigmond és fia kiadása, Budapest, 1905.

Hirschler Ágoston – Terray Pál: A diaetetika tankönyve. A Magyar Orvosi Könyvkiadó Társulat Könyvtára 82., Budapest, 1900.

Jászai Mari emlékiratai. Királyi Magyar Egyetemi Nyomda, Budapest, 1940.

Jókai Mór: Gazdag szegények. Akadémiai, Budapest, 1969.

Justh Zsigmond naplója. Sajtó alá rend., bev. tanulm. és jegyz.: Halász Gábor. Athenaeum, é. n.

Dr. Jutassy József: Kozmetika, a szépség egészségtana. Budapest, 1898

Dr. Jutassy József: Szépségápolás. Budapest, 1906.

Kaffka Margit regényei. Szépirodalmi, Budapest, 1968.

Kaffka Margit: Süppedő talajon. Szépirodalmi, Budapest, 1978.

Kalocsa Róza: A családi boldogság. Mindenrendű asszonyok és leányok számára. Franklin-Társulat, Budapest, 1890.

Kalocsa Róza: Az illem könyve. Révai Testvérek, Budapest, 1884.

Kellér Andor: Bal négyes páholy. Magvető, Budapest, 1968.

Dr. Kenyeres Balázs: Törvényszéki orvostan. I-III. Magyar Orvosi Könyvkiadó Társulat Könyvtára 107. Budapest 1911.

Kézmárszky Tivadar: A szülészet könyve tanulóknak és gyakorló orvosoknak. Magyar Orvosi Könyvkiadó Társulat, Budapest, 1904.

Kiss Lajos: A szegény asszony élete. Athenaeum, Budapest, 1941.

Kóbor Tamás: Budapest. Pesti Szalon Könyvkiadó, Budapest, 1993.

Kuthy Dezső: A tüdővész szanatóriumi gyógyítása. Magyar Orvosi Könyvkiadó Társulat Könyvtára 77. Budapest, 1907.

Lux Terka: Budapest [1908]. Noran Könyvesház, 2011.

Lux Terka: Leányok [1906]. http://mek.oszk.hu/17800/17828/

Lux Terka: Marcsa gondolatai [1903]. http://mek.oszk.hu/17800/17863/17863 .htm

Dr. Mann Jakab: Magyar Bábakönyv okleveles bábák számára. Magyar Királyi Állami Nyomda, Budapest, 1902.

M. Hrabovszky Júlia: Asszonyszerelem. http://mek.oszk.hu/18200/18277
/18277.htm#4

M. Hrabovszky Júlia: Ami elmúlt. Visszaemlékezések életemből. Helikon, 2001.

Molnár Ferenc: Az éhes város. Pesti Szalon Könyvkiadó, Budapest, 1993.

Dr. Nádas Mihály: Ámor és Hymen. Jegyesek és fiatal házasok bibliája. Rozsnyay Károly Kiadása, Budapest, 1907.

Nagy Irma: Bűnös szerelmek. Egy urileány vallomásai. 2-ik kiadás. Budapest, 1908.

Nagy Lenke: Nyitva az út. Dr. Pintér Jenőné Vállalata, Budapest, 1944.

Pálmay Ilka: Emlékirataim. Singer és Wolfner, Budapest, 1912.

Pax (Guthi Soma): A polgári házasságról. Röpirat, válasz a magyar klérusnak. Hornyánszky Viktor könyvnyomdája, Budapest, 1893.

Péchy Blanka: Jászai Mari. Magvető, Budapest, 1971.

Philalethes: Titkos-, csoda- és népszerek a reklám piaczán. Nagel Ottó Bizománya, Budapest, 1885.

Báró Pongrátz Júlia: A női erények legszebb virágai. Szerzői magánkiadás, 1896.

Ritoók Emma: Egyenes úton – egyedül [1905]. Singer és Wolfner, Budapest, é. n.

Dr. Schwalbe, Julius: A therápia technikája I-II. Orvosok és orvostanhallgatók számára. Budapest, 1913.

Stefánia: Császárnénak szántak. Rudolf trónörökös özvegyének emlékiratai. Európa, Budapest, 2017.

Szabóné Nogáll Janka: Zsófika naplója. Regény fiatal leányok számára [1899]. Második kiadás, Singer és Wolfner, Budapest, 1910.

Szomaházy István: A méltóságos asszony. Singer és Wolfner, Budapest, 1906.

Dr. Temesváry Rezső: A tejelválasztás és szoptatás élet- és kórtanának kézikönyve. Magyar Orvosi Könyvkiadó Társulat, Budapest, 1901.

Dr. Temesváry Rezső: Az anyaság egészségtana. Grill Károly Kiadóvállalata, 1912.

Tolnai Lajos: Új föld, új szerencse [1890]. Reakció, Budapest, 2018.

Tuszkai Ödön: Marienbad, világfürdő. Rövid útmutató. 5. kiadás, Lampel, 1911.

Váli Mari: Emlékeim Jókai Mórról. Szépirodalmi, Budapest, 1955.

Veres Pálné Beniczky Hermin élete és működése. Összeáll. Rudnay Józsefné és Szigethy Gyuláné. Athenaeum, Budapest, 1902.

Zirzen Janka emlékkönyve. Hornyánszky Viktor könyvnyomdája, 1897.

Marie Louise von Wallersee-Larisch: Sisi udvarában. Európa, Budapest, 2017.

Wilhelm Szidónia: Szerelem, házasság feminista tükörben. Benkő Gyula könyvkereskedése, Budapest, 1908.

Wohl Janka (Egy nagyvilági hölgy): Illem. A jó társaság szabályai. Útmutató a művelt társaséletben. Athenaeum, Budapest, 1891.

Wohl Stefánia: Aranyfüst I-II. [1887]. Franklin-Társulat, Budapest, 1907.

Szakirodalom

A History of Private Life. IV.: From the Fires of Revolution to the Great War. Eds.: Philippe Ariès, Georges Duby, Michelle Perrot. Belknap Press, 1994.

A nő és hivatása II. Szemelvények a magyarországi nőkérdés történetéből, 1866-1895. Szerk.: Fábri Anna, Borbíró Fanni, Szarka Eszter. Kortárs, Budapest, 2006.

A test a társadalomban. Rendi társadalom – polgári társadalom. 27. A Hajnal István Kör – Társadalomtörténeti Egyesület 2013. évi sümegi konferenciájának kötete. Hajnal István Kör – Társadalomtörténeti Egyesület, Budapest, 2015.

„Blood and Homeland”: Eugenics and Racial Nationalism in Central and Southeast Europe, 1900–1940. Eds.: Marius Turda & Paul J. Weindling. CEU Press, 2007.

Borgos Anna: Nemek között. Nőtörténet, szexualitástörténet. Noran Libro, 2013.

Deáky Zita: „Jó kis fiúk és leánykák.” A kisgyermekkor történeti néprajza Magyarországon. Századvég, Budapest, 2011.

Deáky Zita – Krász Lilla: Minden dolgok kezdete. A születés kultúrtörténete Magyarországon (XIV-XX. század). Századvég, Budapest, 2005.

Divat, egyén, társadalom. A divattörténeti tudományos konferencia tanulmánykötete. Szerk.: F. Dózsa Katalin, Szatmári Judit Anna, Vér Eszter Virág. ELTE Eötvös Kiadó, Budapest, 2016.

F. Dózsa Katalin: Letűnt idők, eltűnt divatok. 1867-1945. Gondolat, Budapest, 1989.

Fekete Sándor: Tauffer Vilmos. Medicina, Budapest, 1971.

Flanders, Judith: The Victorian House. Harper Collins, 2004.

Gémes Balázs: A népi születésszabályozás (magzatelhajtás) Magyarországon a XIX-XX. században. Documentatio Etnographica, MTA Néprajzi Kutatócsoport, Budapest, 1987.

Gudenus János József: A magyarországi főnemesség XX. századi genealógiája. Natura, Budapest, 1990–1999.

Hamann, Brigitte: Erzsébet királynő. Európa, Budapest, 1988.

Hamann, Brigitte: Rudolf. A trónörökös és a lázadó. Árkádia, Budapest, 1990.

Hanson, Clare: A Cultural History of Pregnancy: Pregnancy, Medicine and Culture, 1750–2000. Macmillan, Palgrave, 2004.

Jeffreys, Sheila: The Spinster and Her Enemies. Pandora Press, 1985.

Juhász Katalin: Meg is mosakodjál. Magyar népi tisztálkodás a 20. században. Timp, Budapest, 2006.

Lafferton Emese: A magántébolydától az egyetemi klinikáig. A magyar pszichiátria történetének vázlata európai kontextusban, 1850-1908.

http://www.orvostortenelem.hu/tankonyvek/tk-05/pdf/4.14/lafferton
_pszichiatria_tortenet.pdf

McLaren, Angus: A History of Contraception: From Antiquity to the Present. Blackwell, 1992.

McLaren, Angus: Twentieth-Century Sexuality: A History (Family, Sexuality and Social Relation in Past Times). Blackwell, 1999.

Nők a modernizálódó magyar társadalomban. Szerk.: Gyáni Gábor, Nagy Beáta, Benda Borbála. Csokonai, Debrecen, 2005.

Öltözködés és divat. Pesti Napló, Budapest, é. n.

Saly Noémi: Pesti csodabogarak. Ab Ovo, Budapest, 2005.

Scull, Andrew: A hisztéria felkavaró története. Holnap, Budapest, 2013.

Shorter, Edward: A History of Psychiatry. From the Era of the Asylum to the Age of Prozac. John Wiley and Sons, 1997.

Shorter, Edward: A History of Women’s Bodies. Basic Books, 1982.

Shorter, Edward: From Paralysis to Fatigue. A History of Psychosomatic Illness in the Modern Era. The Free Press, New York, 1992.

Steele, Valerie: Fashion and Eroticism. Ideals of Feminine Beauty from the Victorian Era to the Jazz Age. Oxford University Press, 1985.

Suffer and Be Still. Women in the Victorian age. Ed.: Martha Vicinus. Indiana University Press, 1974.

Summers, Leigh: Bound to Please. A History of the Victorian Corset. Berg, New York & Oxford, 2001.

Szécsi Noémi – Géra Eleonóra: A budapesti úrinő magánélete (1860–1914). Európa, Budapest, 2016.

„Taníts minket úgy számlálni napjainkat…” Tanulmányok a 70 éves Kósa László tiszteletére. Szerk.: ifj. Bertényi Iván, Géra Eleonóra, Richly Gábor. ELTE Eötvös Kiadó, Budapest, 2012.

Tiszta sorok. Tanulmányok a tisztaságról és tisztálkodásról. Szerk.: Juhász Katalin. L’Harmattan, Budapest, 2009.

Women from Birth to Death. The Female Life Cycle in Britain 1830-1914. Eds.: Pat Jallan & John Hooper. The Harvester Press, 1986.

Jegyzetek

Előszó

1Hugonnai Vilma önéletrajzi vázlata Gulyás Pálnak. SOM Levéltár.

2Uo.

3György 1866. november 7-én született, Béla Kálmán keresztelését pedig 1868. február 6-án jegyezték be Pándon, Pest-Pilis-Solt-Kis-Kun vármegyében.

4Dr. Hugonnai Vilma: A gyümölcs mint tápszer és orvosság. (Előadás vázlata, datálás nélkül.) SOM Levéltár.

5I. m.

6I. m.

7Hugonnai Vilma önéletrajzi vázlata Gulyás Pálnak. SOM Levéltár.

8Wartha Vince első feleségét Hugonnai Vilma kezelte súlyos betegségében; így ismerkedtek meg. Nagy Lenke: Nyitva az út!, 84.

9Budapest főváros közgyűlési jegyzőkönyvei, 1897/14. Az 1897. június 2-i rendes közgyűlés jegyzőkönyve.

10L. Czingel Szilvia: Higiénia és tisztálkodás a századelőn Budapesten. In: Tiszta sorok.

1. Lányok teste

1Szabóné Nogáll Janka: Zsófika naplója, 11.

2Dr. Hugonnai Vilma: Az egészség és szépség fenntartása. Az Országos Nőképző Egyesület háztartási tanfolyamán tartott előadás. [Datálás nélkül.]

3Veres Pálné Beniczky Hermin élete és működése, 85–86.

4A Nőképző Egyesület a Gyermekvédő Kiállításon. Vasárnapi Ujság, 1899. szeptember 24., 39. szám. A tanfolyam akkor már öt éve működött.

5Szerkesztői üzenet „Andor” jeligére. Magyar Lányok, 1902. december 14., 51. szám.

6Szerkesztői üzenet „Andor” jeligére. Magyar Lányok, 1902. december 14., 51. szám.

7Lux Terka: Leányok, o. n.

8Dr. Hugonnai Vilma: Az egészség és szépség fenntartása. Az Országos Nőképző Egyesület háztartási tanfolyamán tartott előadás. [Datálás nélkül.]

9Czingel Szilvia: Higiénia és tisztálkodás a századelőn Budapesten. In: Tiszta sorok, 100.

10Takács Anett: A tisztálkodás színterei a fővárosi polgári lakásokban a dualizmus korában. In: Taníts minket, 496.

11A magyar család aranykönyve. I., 578.

12A History of Private Life IV., 370.

13Flanders, Judith: The Victorian House, 286–287.

14Wohl Janka: Illem, 71.

15I. m., 77.

16I. m., 81–82.

17Wohl Janka: Illem, 88.

18Marie Louise von Wallersee-Larisch: Sisi udvarában, 58.

19A szépség ápolása. Háztartás, 1901. június 20., 18. szám.

20Dr. Jutassy József: Kozmetika, a szépség egészségtana, 86.

21Kalocsa Róza: A családi boldogság, 182.

22Dr. Békésy Géza: Az egészség könyve, 31.

23Kalodont. Gyógyszerészeti Hetilap, 1898. szeptember 4., 36. szám.

24I. m., 92.

25Cselédeink. Háztartás, 1901. május 20., 15. szám.

26Dr. Hugonnai Vilma előadása. [Datálás nélkül.]

27A magyar család aranykönyve. I., 328.

28I. m., 328.

29Dr. Hugonnai Vilma: Egy kis tudnivaló a havivérzésről vagy tisztulásról. Bába-Kalauz, 1894. I. 69.

30Uo.

31Dr. Csaba Margit – Dr. Csia Sándorné – Dr. Leicht Mária: Amit egy nagy lánynak tudnia kell (Budapest, 1932), 16.

32A fűzőkészítést például szinte teljesen kisajátították a századfordulóra, sőt egyre-másra adták be szabadalmaikat is. Ugyanígy történt Angliában vagy Franciaországban is.

33„38497. lajstromszám. Latzko Cecilia és Röckel Valdemár magánhivatalnokok Budapesten. Havikötő. I/e. oszt. 1906. okt. 5.” Budapesti Közlöny, 1907. július 11., 156. szám.

Tartalom

Előszó

1. Lányok teste

Leckék Zsófikának
A test és a környezet higiéniája

Töltött trikó és soványítópor
Szépségideál a századfordulón

„Ez az, amitől én ezentúl csinos leszek”
A lányok és a fűző

Az „észnélküli iskoláztatás” ártalmai
Lányok az iskolapadban

Semmit se túlságosan
Munka, sport és a női test

„Főkelléknek tekintjük a szüzességet”
A lány legfőbb értéke

Értékes és értéktelen szűzhártyák
Ki engedheti meg magának az ártatlanságot?

„Adtam az ártatlan bárányt”
Rosszul őrzött lányok

Sötét karikák a szem alatt
A lányok szexuális élete

2. A test mint házassági tőke

Áru a piacon
A nő értéke

A házassági piac színterei
Hol ismerkedtek az emberek?

A felmenők kicsapongásai
A házasság (egészségi) akadályai

Epilógus: a nászéjszaka

3. Anyák teste

„Semmi baj, nem kell orvosság”
A terhesség megállapítása

A szép Szluháné
A magzatelhajtás infrastruktúrája

„Visszavonulás a világtól”
A terhesség lefolyása

Bábák és szülészek
Szülés és gyermekágy

„A dajkaintézmény erkölcstelen”
Szoptatás és dajkaság

4. Test és lélek

Hétköznapi szenvedések
Pszichés problémák és kezelésük

Gyógyvizek és diéták
Kúrák a test és lélek egészségéért

„Elég tőr járkál a testekben”
Szanatóriumok és elmegyógyintézetek

5. Asszonyok teste

Asszonnyá válni
Házasélet és házas élet

„Meddő nemi érintkezés” és „gyermekrendszer”
Fogamzásgátlás és családtervezés

„Társadalmi szempontból valóságos veszély”
A meddőség és kezelése

„Leány még. Az is akar maradni”
Egyedülálló nők, szerepáthágók

Sebtapasz vagy emlőműtét?
Nőgyógyászati betegségek és gyógyításuk

„Rendbe szedve, beszorítva, leesztergályozva”
Hogyan prezentálható az asszonyi test?

„Az asszonyt elnevezik ilyenkor vén boszorkánynak”
A nők és az idősödés

Bibliográfia

Jegyzetek

www.parkkiado.hu
www.facebook.com/parkkiado

Forgalmazza
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok
Cormorant Garamond – SIL Open Font License
Josefin Sans – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License v2.0