MICHAEL V. IVANOV

AZ OLAJFÁK

HEGYÉN

Egy sorsfordító utazás
A bátorság, a hit, a bölcsesség
és a csoda inspiráló története

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Michael V. Ivanov / The Mount of Olives

11 Declarations to an Extraordinary Life

www.SPEAKLIFE365.com, USA, 2017

Published by arrangement with Montse Cortazar Literary Agency

Fordította

Nagy Mátyás

Szerkesztette

Bokros Judit

Copyright © Michael V. Ivanov, 2017

Hungarian translation © Nagy Mátyás, 2023

Hungarian edition © GLB Könyvkiadó Kft., 2023

Cover design © GLB Könyvkiadó Kft., 2023

Minden jog fenntartva.

A könyv – a kiadó írásos jóváhagyása nélkül – sem egészében, sem részleteiben nem sokszorosítható vagy közölhető, semmilyen formában és értelemben, elektronikus vagy mechanikus módon, beleértve a nyilvános előadást vagy tanfolyamot, a hangoskönyvet, bármilyen internetes közlést, a fénymásolást, a rögzítést vagy az információrögzítés bármely formáját.

GOOD LIFE BOOKS, BUDAPEST

Felelős kiadó Eitner Noémi és Melher Viktor igazgatók

Műszaki vezető Horányi Laura

Főszerkesztő Melher Viktor

Tipográfia Madarász György

Borítót készítette eyelab.dk

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

EPUN ISBN 9789636300906

MOBI ISBN 9789636300913

Ajánlás

Drága családomnak és feleségemnek…

Attól tartok, ha megpróbálnám szavakba önteni az irántatok érzett szeretetem, bármit is mondanék, messze elmaradna attól, amit a szívemben valójában érzek irántatok.

Nem telik el úgy nap, hogy ne adnék hálát Istennek mindnyájatokért.

Drága olvasómnak…

Semmi sem hoz jobban lázba annál, mint a gondolat, hogy valaki elindul a saját útján, hogy jobb életet élhessen.

Bár eltérő dolgokra vágyunk, végső soron mindannyiunk számára ugyanazok a dolgok számítanak.

Soha ne hagyj fel a kereséssel, soha ne kényelmesedj el, és sose mondj le a legnagyobb cél utáni kutatásról. A keresés során tapasztalt küzdelem tárja fel a célod, és visz közelebb a különleges életed megtalálásához.

Olvasás közben használd ezeket a tanításokat, és mondd ki őket a saját életedre vetítve!

Légy különleges!

Michael

Tartalom

1. fejezet: A fiú a dombról

2. fejezet: Kezdetét veszi az utazás

3. fejezet: „Az életet a kimondott szavak hozzák mozgásba”

1. kinyilatkoztatás

4. fejezet: „A célt szem előtt tartva éld az életed!”

2. kinyilatkoztatás

5. fejezet: „Légy hálás mindenért!”

3. kinyilatkoztatás

6. fejezet: „Minden nap egyre többet és többet adj magadból!”

4. kinyilatkoztatás

7. fejezet: „Ne hibáztass mást magadon kívül!”

5. kinyilatkoztatás

8. fejezet: „Szítsd föl égető vágyad tüzét!”

6. kinyilatkoztatás

9. fejezet: „Cselekedj!”

7. kinyilatkoztatás

10. fejezet: „Légy szüntelenül állhatatos!”

8. kinyilatkoztatás

11. fejezet: „A szokás teszi az embert”

9. kinyilatkoztatás

12. fejezet: „A szeretet felszabadít”

10. kinyilatkoztatás

13. fejezet: A felfedezett kincs

14. fejezet: A történet megfogan

15. fejezet: A koponyák hegye

16. fejezet: „Válaszd a hitet!”

11. kinyilatkoztatás

A szerzőről

Köszönetnyilvánítás

1. fejezet

A fiú a dombról

– Félkegyelmű!

Mély álmából felriadva a fiú sietve talpra ugrott.

– Félkegyelmű!

A katona ismét rákiáltott, ezúttal alig pár centire lépdelve a fiú mellett. Lehelete bűzlött az alkoholtól, miközben rosszalló tekintetével alaposan végigmérte az ifjút. Összeráncolt homloka megakadályozta, hogy sisakja az arcába csússzon, arcvédő lemezei ellenben vadul rázkódva ölelték körbe izzadságtól csatakos ábrázatát. Láthatóan kimerítette a dombra való felkapaszkodás.

– Semmirekellő néma! Még ez az egyszerű feladat is kifogott rajtad! És még te akarsz katonának állni?

Alig, hogy befejezte a mondatot, már csattant is egy kemény pofon a fiú arcán, aki e váratlan ütés következtében azonnal földre is került.

A férfi poros bőrszandáljával a torkára taposva a földhöz szegezte a fiút.

– Ha megint rajtakaplak, hogy elalszol őrségben, nem csak a fizetségednek mondhatsz búcsút, de mellé foglak kiszögelni! – vetette oda gúnyosan, majd belerúgott a fiú bordái közé.

A katona hangos káromkodások közepette elvonult, az ifjú pedig feltápászkodott. Fémes íz öntötte el a száját, a nyelvét a szájüregéhez préselve igyekezett elállítani a vérzést.

Remegő kézzel porolta le magát, majd felmarkolta kardtartó övét, és felcsatolta a derekára. Megragadta állatbőrből készült öreg zsákját, melyet az évek során jócskán kiszívott a nap, és átvetette a vállán.

Undorodott magától, amiért elaludt, de végül haragja a katona ellen fordult.

Hogy tűrhetnek meg egy ilyen alakot a seregben, miközben nekem nem engedik, hogy csatlakozzak!?

Továbbra is az állát dörzsölgetve letelepedett a gerenda tövébe, és elnézett a hegyek felé, miközben a nap felemelkedőben volt. Odalent a városban az éjszakára égve hagyott fáklyák nagy része már kihunyt. Új nap virradt. Hűvös hajnal köszöntötte a fiút, aki figyelte a maga előtt kavargó leheletét, amint minden egyes kilégzést követően szertefoszlott. Nem úgy tervezte, hogy az egész éjszakát kint tölti és végigvacogja anélkül, hogy betakarhatná valamivel a tunikáját.

A múlt éjszaka volt zsinórban a harmadik őrsége a dombon, és eddigre általában már meg szoktak halni a bűnözők. Megfordult, és felnézett a felette felfüggesztett férfire, akinek még mindig mozgott a mellkasa.

Ez itt még élni akar – állapította meg magában, és ismét a gondolataiba merülve visszafordult a dombok felé, amelyek mögül a nap végre kikandikálni látszott.

A fiú három hónappal ezelőtt töltötte be a tizenhetet, amitől kezdve már nagykorúnak számított. Tizenhét évesen csatlakozhatott volna a sereghez és harcolhatott volna. Gyerekkora óta csodálta a római katonákat. Ez jelentett mindent, ami egy férfit férfivá tett. A karmazsinvörös toll sisakforgóval ékesített ezüst sisakok és a napfénytől csillogó páncéllemezek látványa, miközben a katonák ki-be masíroztak a város kapuján, önmagában is több mint elegendő érvet nyújtott számára a jelentkezéshez. Mindig megállt, és csodálattal telve figyelte, ahogy a katonák tökéletes összhangban lépdelve menetelnek.

Nem ismerve a szüleit egy árvaházban nevelkedett, így rengeteg egyéb oka volt arra, hogy belépjen a seregbe. Végül is egész életében csak terhet jelentett másoknak. Terhet a római polgárok számára, akiknek az adója biztosított neki ételt és menedéket az árvaházban. Terhet azon nők számára, akik felnevelték és főztek rá, és nyilvánvalóan az anyja számára is, aki még csecsemőkorában otthagyta a templom közelében.

Bombabiztos tervvel állt elő. Amint belép a seregbe, teherből dicsőséggé válhatna. Katona lenne, és a zsoldjából élne. Félre tudna tenni annyit, hogy vegyen egy kis telket a város körüli dombokon. Olajfákat ültetne, olajat és olajbogyót árusítana.

Gazdaggá válna, az idejét és az aranyát az árvaháznak adná, hogy másoknak már ne kelljen olyan magányban nevelkedniük, mint ami őt is sújtotta.

Továbbá ott volt még Licinia, az árvaház egyetlen lánya. Csillogó zöld szemének nem akadt párja. Kedvessége csak még szebbé varázsolta. Attól a naptól fogva lettek barátok, hogy a lány felpofozta azt a galád alakot, aki kigúnyolta a fiút a némasága miatt.

Egy nap majd segíteni fog neki a földek művelésében és a fák gondozásában. A fiúnak csak annyi volt a dolga, hogy a lányt is meggyőzze erről az álmáról, és biztosra vette, hogy sikerül elnyernie a támogatását. Amint végre csatlakozik a sereghez, minden a helyére fog kerülni.

Amikor eljött a nap, belépett a tábornok hivatalába. Izgatottsága csakhamar reszkető rémületté változott, a tenyere pedig izzadni kezdett, ahogy a tábornok kérdései egyre csak újabb és újabb gúnyolódásba torkolltak. A fiú nagy barna szemeivel a tábornok arcát fürkészte abban a reményben, hogy megértésre lel benne, de csak megvetésre bukkant. Miközben bólintással vagy fejrázással felelt a kérdéseire, a szoba gyorsan megtelt kíváncsi centuriókkal, akik végül nevetésben törtek ki.

A fiú némának született.

A tábornok mit sem törődött azzal, hogy elolvassa azokat a könyörgő szavakat, amelyeket a fiú egy tépett tekercsdarabra firkantott.

Sosem tudott volna másokkal együtt harcolni. Egy római katonának képesnek kell lennie arra, hogy a csata hevében visszhangozza a kapott parancsokat, egy néma fiú viszont csak gyenge pontot jelentene – magyarázta a tábornok, miközben a fiún szédülés lett úrrá.

– Szükségünk lenne azonban egy kivégzőőrre – ajánlotta fel végül a tábornok. – Nem jár vele nagy fizetség, de egy magadfajta haszontalan kölyök, akit nem kedvelnek az istenek, többre amúgy sem számíthat.

Így került hát ide. A városkaputól északra lévő dombon várva, hogy a gyilkossággal megvádolt férfi végre kilehelje a lelkét. Az volt a feladata, hogy felügyelje a kivégzésre ítélt bűnösöket, és biztosítsa, hogy az éjszaka folyamán nem osonnak ide a bűntársaik, és nem szedik le őket.

Átlagos római kivégzésről volt szó, amely megalázó, elviselhetetlen fájdalmat és lassú kínhalált vont maga után. Egyesek pár órán belül meghaltak a fájdalom következtében. Meztelenre vetkőztetve, kinyújtott karral a keresztre szegezve, lábukat összefogva, egyedi szögben odaszögezve. Mások ellenben napokig húzták, míg már nem tudták nekifeszíteni a hátukat a fának, hogy még egyet lélegezhessenek. A karjukat szélesre tárták, így sok nehézséget és fájdalmat jelentett számukra megtartani magukat. Végül már képtelenek voltak lélegezni, ezért megfulladtak.

A többi őr nem volt ilyen türelmes:

– A testek után fizetnek minket, nem az itt töltött időért. Ha eltörjük a lábukat, pár órán belül elpatkolnak – mondogatták. – Egyébként is, legalább hamarabb megszabadulnak a szenvedésükből.

Nem elég bátrak ahhoz, hogy igazi katona válhasson belőlük, de képesek lennének gondolkodás nélkül megölni egy magatehetetlen embert – állapította meg magában undorodva a fiú.

Felpillantott a férfire, aki már órákkal ezelőtt lehunyta a szemét. Csupán a mellkasa apró emelkedése és ereszkedése sugallta, hogy még élt. Megborzongott a gondolattól, hogy eltörje a férfi térdét. Nem tudott volna együtt élni egy ilyen tettel. Nem számított, mennyi időt kell még itt szobroznia, de kivárja, míg meghal – döntötte el.

Őrként a dombon töltött hónapjai során végignézte, ahogy az utolsó levegővételüket követően egyik lélek távozott a másik után, és gyakran gondolkodott el ezeken a férfiakon. Az elítéltek többsége szegény volt: rabszolgák, banditák, tolvajok és gyilkosok, akikkel életük során nem mutatkoztak könyörületesnek az istenek, és olyan útra léptek, amely végül ide vezette őket.

Mások pedig tehetős, politikailag előkelő polgároknak számítottak, akiket árulás, vesztegetés vagy összeesküvés miatt ítéltek el.

Odafent a kereszten, meztelenül, szöggel átszúrt kezekkel nem számított, mennyi aranyat halmozott fel vagy mekkora hírnévre tett szert valaki élete során. Ha nem lettek volna a táblák, amelyek egyesével felsorolták a férfiak vétkeit, meg sem tudta volna különböztetni őket egymástól.

Néhányan közülük segítségért könyörögtek. Valahányszor ilyesmi történt, elhátrált tőlük annyira, hogy még lássa őket, de már ne hallja a keserves sirámaikat. Gyorsan megtanulta, hogy kerülje a szemkontaktust, és keményen igyekezett elhessegetni magától azt a gondolatot, hogy végtére ők is csak emberek.

Néha több mindennel szembesült, mint amennyit el tudott volna viselni. Ilyenkor megrogyott a térde, reszketni kezdett, és elhányta magát, miközben lebénította a félelem. Idővel azonban egyre könnyebbé vált, és megtanult uralkodni önmagán, különösen, amikor katonák jöttek, hogy ellenőrizzék a munkáját.

Már majdnem dél volt, amikor ismét felsétált a kereszt lábához. Lándzsája végével megbökte a testet, és látta, hogy elernyedt. A férfi teljes súlya immár a szögekre nehezedett.

Ezzel kezdetét vette a munka könnyebbik része, hiszen többé már nem kellett az elítélt könyörgése miatt aggódnia. Kihúzta a szögeket, mondván, jók lesznek legközelebb, a tehetetlen test pedig a földre zuhant. A férfit egy lepedőbe csavarva a hordágyra gördítette, amelyet aztán maga után húzva megindult a város felé. Leszállította a testet a temetésre, és begyűjtötte érte a fizetséget.

Az árvaházhoz visszaúton megállt a piacon egy magányos sátornál. A többi kereskedő aznapra már összepakolta a portékáját. A legolcsóbb borostömlőre mutatva előhalászott pár érmét az erszényéből.

Az árvaházba érve aztán felmászott a tetőre, ahol a gondozónők gyakran szárogatták a napon a szőnyegeiket és a ruháikat. Ez volt a kedvenc helye, és sokat időzött itt, valahányszor szeretett volna elzárkózni a többiek elől. Innen jól rálátott a város fölé magasodó dombokra, amelyek békésen húzódtak a távolban, mintha csak gúnyolódnának az alant tévelygő emberek jelentéktelen aggodalmain. Gyakran csatlakozott hozzá Licinia, a fiú pedig szerette hallgatni a lány hangját és csodálni a szépségét, miközben az álmairól mesélt.

A lány csak beszélt, a fiú hallgatta gyorsan elkapva a tekintetét, valahányszor a lány rajtakapta, hogy bámulja.

Féltékeny volt a többi fiúra. Ők tudtak beszélni. Szabadon fecseghettek bármiről, ami eszükbe jutott, olyasmikről is, amitől ostobának tűntek, amit viszont furcsának talált. Összemérték az izmaikat, és láthatóan pontosan tudták, hogy mit találnak vonzónak a nők a férfiakban.

Talán, aki tud beszélni, az nem képes egyszerre gondolkodni is.

Csakúgy, mint mindegyiküknek, neki is sok mondanivalója lett volna. Azt kívánta, bárcsak beszélhetne az álmairól és a gondolatairól, de csak hallgatni tudott.

Előfordult az árvaház termeiben, hogy a csalódottsága utat tört magának, és néma sikolyként fakadt ki belőle, könnyek gördültek végig az arcán, miközben a többiek hangosan olvastak. Nem tudta úgy megformálni a szavakat, mint ők, és egyszerűen nem értette az okát.

Ez a korán jelentkező fájdalom felszította benne a vágyat, hogy minden lehetséges módon kommunikáljon a környezetével, ezért sokkal hamarabb kezdett írni és olvasni, mint a többi árva. De itt és most sokkal rosszabb volt, hogy nem tudott beszélni Liciniával, mint korábban bármikor máskor az iskolában. Egyébként is ő volt az egyetlen, akivel igazán akart volna beszélni.

Már csak néhány hónap volt hátra, és el kellett hagynia az árvaházat, hogy a saját lábára álljon. Immár férfinek számított, és a gondozónő, aki felnevelte, azt mondta neki, maradhat, amíg nem talál magának egy helyet, ahol élhet. Minden korábbi dicső terve azon alapult, hogy csatlakozik a római hadsereghez.

Mostanra viszont az lett a sorsom, hogy csatlakozzam a többi koldushoz, akik az utcákon kóborolnak. A rabszolgáknak is jobban megy a sora, mint nekem – búslakodott.

A nap lemenőben volt, és ahogy ereszkedett, úgy halványult el egyre jobban az olajfákról és a gazdagságról dédelgetett álma.

Még egyszer meghúzta a félig kiürült borostömlőt. Hátát a nap hevétől felmelegített agyagfalnak támasztotta, lehunyta a szemét, és hagyta, hogy az utolsó csepp melegség is megérintse az arcát.

A nap, a természet egésze, valamint a város körüli dombok, ahol ideje nagy részét töltötte, jobban bántak vele, mint Róma bármelyik istene, akikről még gyerekként tanult. Könnyek csorogtak le az arcán, ahogy végigsöpört rajta az ismerős harag.

Eldobta a tömlőt, és nézte, ahogy lebucskázik a poros agyagtetőről. Átfutott az agyán minden káromkodás, amit valaha hallott, még több haragot és könnyet fakasztva.

„Szerencsés, Sikeres.”

Ezt jelentette a neve latinul.

Nagyjából annyira vagyok szerencsés és sikeres, mint a császár cipőtalpára tapadt kutyaszar!

Nem árulhatok a piacon. Nem tanítottak meg semmi olyasmire, amire egy férfinek szüksége lehet egy kovácsműhelyben vagy egy istállóban. Nincs elég pénzem, hogy földet vehessek az olajfáimnak… Lehet, hogy belőlem is koldus lesz. Licinia úgysem akar majd semmit egy haszontalan némától.

Ismét eszébe jutott a tábornok és a centuriók, akik kinevették, ami csak tovább fokozta benne a csalódottság és az elutasítottság érzését. Nem maradt itt számára semmi. A siker minden reménye elhalványult, és felsejlett előtte egy új valóság: fuldoklás egy feneketlen tengerben a megmenekülés mindennemű reménye nélkül.

Olyan sokáig támaszkodott az álmaira, hogy furcsa érzésként élte meg az irány és a cél elvesztését.

Mennie kellett. Olyan messzire kellett mennie a kudarcaitól, a szánakozó tekintetektől és attól, amivé az itteni római élete tette, amennyire csak lehetséges volt.

A nap leszállt, és előkúszott a sötétség. A fiú felpattant a helyéről, és lebotladozott az ágyához.

2. fejezet

Kezdetét veszi az utazás

Még mindig sötétség honolt odakint, amikor a fiú felkelt, szorosan összetekerte a takaróját, óvatosan a közepébe helyezte a kardját, majd egy madzaggal átkötötte. A rómaiak nem voltak túl népszerűek az általuk meghódított területeken, és nem szerette volna, ha összetévesztik egy katonával, bárhova is sodorja az élet. Szerette volna visszaadni a domb védelmezésére kiutalt kardját, de attól félt, hogy ismételten kinevetik, ezúttal azért, mert kilép. Ráadásul a hátára vetett fegyver biztonságérzetet keltett benne.

Kiosont az árvaház főbejáratán, kilépett az udvarra, és az elülső kapu felé vette az irányt. Alig tett meg pár lépést, amikor hátulról egy ismerős hang csendült fel.

– Félix! – suttogta Licinia az ajtóban ácsorogva.

A fiú megfordult, hogy egy pillantást vethessen rá, majd a földre szegezte a tekintetét. Múlt éjjel szeretett volna elbúcsúzni a lánytól, de nem akarta, hogy tudja: nem fog visszajönni.

Amint a lány kilépett a holdfénybe, a fiú látta, hogy könnyek gördülnek le az arcán. Eszébe jutott, amikor még mindketten 11 évesek voltak, és Licinia kioktatta az olajfákról.

– Olykor 5-8 évbe is beletelik, mire gyümölcsöt hoznak – magyarázta.

A fiú ekkor szeretett bele ezekbe a fákba, amelyek olyan sokáig voltak sivárok és haszontalanok, mint amilyennek ő is látszott. Amikor azonban megérnek, rengeteg gyümölcsöt teremnek. Egy napon az ő élete is hasonló fordulatot vehet.

Aznap mindketten elszaladtak a piacra, ahol elloptak néhány olajbogyómagot, amelyeket elültettek a város körüli dombokon.

Licinia észrevette, mennyire zavarja Félixet, hogy a többi fiú munkát kapott a piacon, a templomokban vagy a kormányzati palotákban, míg őt minden egyes alkalommal csak elhajtották. Látta, ahogy ismételten próbálkozott, hogy azt tegye, amit minden normális fiú tenne, mégis újra és újra egyre nagyobb bukás lett az eredménye, és még több elutasítást kellett elviselnie.

Itt Rómában bárkit, aki fogyatékossággal küzdött, a társadalom szempontjából tehertételnek tekintettek, és biztosra vehető volt, hogy úgy is kezelik.

A lány hozzáhajolt, és arcon csókolta.

– Amikor már úgy tűnik, hogy az olajfa sosem fog termést hozni, több gyümölcsöt terem majd, mint amennyit tárolni lehet – suttogta, majd megfordult, és visszalépett az otthona sötétségébe.

A fiú felállt, és egy pillanatig a bejáratot bámulta, majd megfordult, és elindult lefelé a csendes utcán. Az elméje azt üvöltötte, hogy forduljon vissza, miközben az ismerős utcákat rótta, és hirtelen sokkal magányosabban érezte magát. A lába azonban tovább vitte előre.

Kizárólag az ajtófélfák mellett még mindig pislákoló fáklyák tanúskodtak életről a néma utcákon. Amint elérte a kaput, amelyen olyan gyakran haladt át, még egyszer utoljára nekinyomta kezét a hideg agyagfalnak, majd nyugatnak, Fiumicino felé vette az irányt.

Korábban mindössze egyszer járt Fiumicinóban még fiatal fiúként, néhány gondozónő társaságában, akik az árvaházat vezették. Segítségre volt szükségük, hogy a hajókról felpakoljanak és lehúzzanak egy ellátmánnyal teli szállítókocsit. Félix karjai erősek voltak, és élvezte a munka jelentette kihívást.

Felidézte, hogy gyalog csaknem öt óráig tart az odavezető út.

Miközben bandukolt, mögötte az ég kezdett kivilágosodni. Amint az út kanyarodott, hátrafordult, hogy egy utolsó pillantást vethessen a városra. Egész életét ott töltötte, és semmi mást nem ismert rajta kívül. A hajnal előtti órákban a város ridegnek és barátságtalannak tűnt. Tudta, hogy senki sem fogja hiányolni. Kizárólag az árvaházi lány emlékszik majd rá. Megérintette az arcát, ahol a lány megcsókolta, majd ismét az úti célja felé fordult.

A dombok lejtőin tekergőzve vezetett az útja, keletre tekintve a hegy távoli körvonalai rajzolódtak ki az égre. Miközben haladt, az alkonyatba burkolózó, csipkézett csúcsoktól igencsak kicsinek érezte magát.

A város felé közeledve sós levegő fészkelte be magát az orrlyukaiba. A Tirrén-tenger felől érkező hűvös szellő csapta meg arcát, új energiával töltve fel. A hajókkal teli kikötő felé vette az irányt. Tisztában volt azzal, hogy nem fog tudni eleget fizetni az utazásért, de talán fizetség gyanánt dolgozhatna valamelyik hajón.

Hajlandó vagyok bárhova menni, ahová egy hajó csak képes elmenni, amíg kellően távol visz Rómától.

Ahogy ott üldögélt a kikötőben, és figyelte, ahogy a rabszolgák zsákokat rakodtak a hajókra, rájött, hogy hiba csúszott a tervébe. Hogyan tudna rávenni bárkit is, hogy munka fejében engedje fel a fedélzetre, amikor fizetség nélkül is megkap minden segítséget, amire csak szüksége lehet?

Egy férfi lépett oda hozzá, és ült le a mellette lévő cölöpre. Szokatlan öltözéket viselt, amilyet a fiú még sosem látott. Nem tűnt túl kényelmesnek a tűző napon a hosszú köntös, de egyértelműen elegáns benyomást keltett a selyem a varrások közé szőtt élénk színekkel. A férfi azokra hajazott, akik Arábiából érkeztek ide, hogy a piacokon kereskedjenek. A hozzá hasonlók derekukra erősített aranyerszényeikkel gazdagnak tűntek, és fiú gyakran merengett el azon, vajon miként tehettek szert ilyen bőségre.

A titokzatos férfi köntöse ujjával megtörölte a homlokát, majd odafordult a fiúhoz, és egy pillanatra megbámulta. Friss izzadságcsepp gördült elő a kalapja alól, és állapodott meg az arcán lévő ráncok között. Sötét bőre barázdái egy sokat látott életről tanúskodtak.

– Mi elől menekülsz? – szegezte neki végül a kérdést rámutatva a fiú hátára csavart takaróra.

Erős akcentussal beszélte a latint, az ifjú úgy sejtette, hogy a férfi gyakran fordul meg kereskedőként Rómában. A legtöbb idegen ugyan tolmácsokkal utazik, de sokan, akik ebbe a régióba jönnek, megtanulnak beszélni a helyiek nyelvén.

Félix vállat vont, és a tengerre mutatott.

A férfinek feltűnhetett, hogy a fiú képtelen beszélni, ennek ellenére továbbra is csak bámulta, Félix pedig kényelmetlenül feszengve próbált úgy tenni, mintha nem érzékelné.

Bizonyára még sosem látott némát. Talán azt hiszi, repülni is tudok.

– Hallod-e, az, hogy megváltoztatod a tartózkodási helyed, még nem jelenti, hogy a helyzeted is megváltozna – bölcselkedett.

Hirtelen közelebb hajolt, mire Félix fel akart pattanni, hogy továbbálljon.

Mégis mit tudhat a helyzetemről!?

Meghúzta a tunikája ujját, mintha meg akarná igazítani, amit gyakran tett dühében és zavarában.

A férfi alaposan végigmérte, majd újfent beszélni kezdett:

– Sok hozzád hasonlót láttam – nyugtázta. – Elmenekülnek valahova abban bízva, hogy jobb éltre tehetnek szert, csakhogy újra szembetaláljak magukat azzal, amit korábban hátrahagytak.

A fiú felállt, és végignézett a kikötőn, de a férfi megragadta a karját, és sötét tekintetet vetett rá. Fekete szemei a fiú lelkéig hatoltak. Félix szívverése felgyorsult, és borzongás futott végig a hátán. Eszébe jutott a takarójába rejtett kardja.

– Nem beszélsz, és nem úgy néz ki, mintha nagyon sietnél valahova, de valami idevonzott hozzád – mondta. – Isten bizony, hogy meghallgatod, amit mondani fogok! Nem szívesen segítek a hozzád hasonló, céltalanul bolyongó csavargóknak. Olyan emberekkel hozott össze sorsom, akik már nem járnak e világon, de szívesen cserélnének veled!

A férfi halkan beszélt, szinte mintha szégyellné, hogy a fiúval társalog, durva szakálla olyan ütemre táncolt, ahogy ajkai mozogtak.

A fiú nem tudta, miért ilyen bosszús a férfi, és eleve miért vette a fáradságot, hogy idejöjjön hozzá. Félix csak saját dolgával foglalatoskodott, és senkinek sem állt az útjába.

Különben is, honnan tudta, hogy épp menekülök?

A férfi ismét megszólalt, ám ezúttal elengedte a fiú karját.

– Hiszek a jelekben – magyarázta –, és mindig hallgatok a szívemre, amikor szól hozzám. Miattad késlekedek. Nagy raktárkészletem van azon a hajón finom kelmékből, amelyeket Jeruzsálembe viszek Pészah ünnepére.

A fiú már hallott a zsidókról, valamint arról, hogy milyen problémát jelentenek a római csapatok számára a júdeai régióban. Mindig is vad népnek képzelte őket, akik elutasítják a civilizált és szorgalmas Római Birodalom befolyását, ennélfogva nem éppen Jeruzsálem lett volna az a hely, ahova igazán vágyakozott.

– Néhány hajómat korábban megtámadták e vizek kalózai – folytatta a férfi. – A rómaiak hajói csak az út egy részén biztosítanak védelmet. Szükségem lenne valakire, aki éjszakánként őrködik.

Félix értetlenül állt a helyzet előtt.

Az emberek mindig úgy bántak vele, mintha csak egy utcán kóborló kísértet lenne, és mindent elkövettek azért, hogy elkerüljék. Kényelmetlenül érezték magukat a „Néma Fiú” jelenlétében, valahányszor kommunikálniuk kellett vele.

Erre most idejött hozzá ez az arab, és találóan a fejére olvasta mindazt, ami az elmúlt hónapokban a dombokon ülve a fejében kavargott. Sajnálta magát, haragudott az istenekre, dühös volt a világra és önmagára, mindenkit hibáztatott, most pedig úgy határozott, hogy elmenekül mindez elől. Nyilvánvaló volt, hogy a férfi nem tartotta túlzottan sokra a fiút, de valamiért mégiscsak munkát ajánlott neki. Félix nem akart elhárítani egy ilyen lehetőséget.

Beleegyezően bólintott.

– Remek, a hajó indulásra kész – közölte a férfi, miközben feltápászkodott. – A nevem Haziq – mutatkozott be, majd elindult a hajó felé anélkül, hogy visszanézett volna a fiúra.