Creónak

Bevezetés

2017 nyarán az amerikai állami törvényhozók elkezdték eltávolíttatni a konföderációs hősök szobrait az utcákról és a középületek előtti parkokból. A 19. századi alakok, mint például Robert E. Lee és Jefferson Davis, akik a fekete rabszolgák tartásának jogáért harcoltak, már nem számítottak követendő példának a 21. századi amerikaiak számára, így ezeket a szobrokat le kellett dönteni. Egyesült Államok-szerte, tiltakozók és ellentiltakozók kórusától kísérve, egyik szobrot a másik után távolították el.

Nem volt semmi egyedi abban, ami az Egyesült Államokban történt: máshol más szobrokat döntöttek le. 2015-ben a fokvárosi egyetem előtt álló Cecil Rhodes-szobor eltávolítása után egyre többen adtak hangot annak, hogy a gyarmatosítás minden jelképét tüntessék el egész Dél-Afrikában. A Rhodes Must Fall („Rhodes-nak buknia kell”) mozgalom hamarosan világszerte más országokba is eljutott, például az Egyesült Királyságba, Németországba és Kanadába. Ugyanebben az évben iszlám fundamentalisták ókori szobrok százait kezdték elpusztítani Szíriában és Irakban – azért, mert azokat korábban bálványként imádták. Ugyanekkor Lengyelország és Ukrajna kormányai meghirdették a kommunista emlékművek teljes körű eltávolítását. Új képromboló mozgalom söpört végig az egész világon.

Jómagam élénk érdeklődéssel szemléltem mindezt, ugyanakkor bizonyos fokú hitetlenséggel is. Az 1970-es és ’80-as években, amikor felnőttem, ezek az események elképzelhetetlenek lettek volna. A szobrokra, emlékművekre mindenhol úgy tekintettek, mint egyszerű utcabútorra: kényelmes találka- és pihenőhelyek voltak, de csak kevesen figyeltek fel magukra az alkotásokra. Voltak köztük elfeledett öregemberek szobrai, fura fejfedővel és valószínűtlen bajusszal, voltak köztük betonból vagy fémből készült absztrakt formák – de akármilyenek is voltak, nem igazán értettük őket. Nem volt értelme, hogy bárki a lebontásukat követelje, mert az emberek többsége nem foglalkozott velük annyira, hogy hűhót csapjon miattuk. Az elmúlt néhány évben aztán azok a tárgyak, amelyek egykor láthatatlanok voltak, hirtelen a figyelem középpontjába kerültek. Úgy tűnik, valami alapjaiban megváltozott.

A régi szobraink lebontásával egyidőben újakat kezdtünk el építeni. 2003-ban Szaddám Huszein szobrának ledöntése Bagdad központjában az iraki háború egyik meghatározó képévé vált. A szobor elpusztítása után alig két évvel azonban új emlékművet emeltek a helyén: egy iraki családot ábrázol, akik magasra tartják a napot és a holdat. A tervező művészek számára az emlékmű Irak béke és szabadság jellemezte új társadalmi berendezkedésének reményeit szimbolizálja – melyeket az új keletű korrupció, extremizmus és erőszak szinte azonnal elsöpört.

Hasonló változások történnek szerte a világon. Az Egyesült Államokban Robert E. Lee szobrainak helyét fokozatosan átveszik Rosa Parks vagy Martin Luther King emlékművei. Dél-Afrikában Cecil Rhodes szobrait lebontották, és Nelson Mandela-szobrok kerültek a helyükre. Kelet-Európában a Lenin- és Marx-szobrok helyét átvették Thomas Masaryk, Józef Piłsudski és más nemzeti hősök ábrázolásai.

A legújabb emlékművek némelyike valóban óriási léptékű, különösen Ázsia bizonyos részein. Példának okáért 2018 végén Indiában leleplezték Szardar Vallabhbhai Patél vadonatúj szobrát – ő az 1930-as, ’40-es évek függetlenségi mozgalmának egyik meghatározó alakja volt. 182 méteres magasságával jelenleg ez a világ legmagasabb szobra. Egy ilyen gigantikus szerkezet létrehozása, ami hatalmas költségekkel is jár, hihetetlen mértékű önbizalmat sejtet. Ezek nem ideiglenes alkotások: úgy tervezték őket, hogy több száz évig álljanak. De ki a megmondhatója, hogy vajon nem jutnak-e a Lenin- vagy Rhodes-szobrok sorsára, vagy más olyan alakok szobrainak sorsára, amelyek egykor megingathatatlannak tűntek?

Úgy tűnik, több dolog zajlik itt egyszerre. Az emlékművek az értékrendünket tükrözik, és minden társadalom abban a hitben ringatja magát, hogy az értékei örökkévalóak: ez az oka annak, hogy ezeket az értékeket a szó szoros értelmében kőbe véssük és piedesztálra emeljük. De amikor a világ változik, az emlékművek – és az értékek, melyeket képviselnek – túlhaladottakká válnak. Ma a világ soha nem tapasztalt sebességgel változik, és az évtizedekkel vagy akár évszázadokkal ezelőtt emelt szobrok már nem azokat az értékeket jelenítik meg, amiket vallunk.

Az emlékművekről jelenleg zajló viták szinte kivétel nélkül az identitásunkról szólnak. Abban a korban, amikor a fehér ember uralta a világot, érthető volt, hogy a fehér embert dicsőítő szobrokat emeltek. De ma, a multikulturalizmus és a nemek közötti egyenlőség korában aligha meglepő, ha az emberek elkezdenek kérdéseket feltenni. Hol vannak a nőket ábrázoló szobrok? Egy olyan országban, mint például Dél-Afrika, ahol a népesség túlnyomó többsége fekete bőrű, miért kell annyi, fehér európait ábrázoló szobornak lenni? Az Egyesült Államokban, melynek népessége sokszínűbb, mint bármely más országé, miért nem jelenítik meg ezt a sokszínűséget a köztéri szobrokban is?

De a viták hátterében sokkal alapvetőbb dolog áll: úgy tűnik, nem tudjuk eldönteni, hogy milyen szerepet játsszon életünkben a közös történelmünk. Egyrészt úgy tekintünk a történelemre, mint szilárd alapra, melyre a világunk épült. Jóindulatú erőként képzeljük el, mely lehetőséget ad arra, hogy tanuljunk a múltból és fejlődjünk a jövőben. A történelem az identitásunk alapja. De másrészt úgy látjuk, mint valami olyan erőt, amely gyengít minket; amely több száz éves, túlhaladott hagyományok béklyójába zár; amely miatt ugyanazokat az utakat tesszük meg és ugyanazokat a hibákat követjük el újra és újra. Ha nem kérdőjelezzük meg, a történelem tőrbe csalhat minket. Csapdává válik, melyből lehetetlennek tűnik kiszabadulni.

Ez az ellentmondás rejlik a társadalmunk lelke mélyén. Minden generáció arra vágyik, hogy lerázza magáról a történelem zsarnoki hatalmát, mégis minden generáció ösztönösen tisztában van azzal, hogy történelem nélkül senkik és semmik vagyunk – mert a történelem és az identitás elválaszthatatlanok egymástól.

Ez a könyv az emlékműveinkről szól, és arról, hogy valójában mit árulnak el a történelmünkről és az identitásunkról. Huszonöt olyan alkotást választottam ki, a világ minden tájáról, amelyek valami fontosat mondanak el a társadalomról, amely emelte őket. Némelyikük komoly turistalátványosság, amit emberek milliói keresnek fel minden évben. Mindegyikük ellentmondásokkal teli. Mindegyik egy történetet mesél el. Némelyik szándékosan több titkot rejt, mint amennyit elárul, de közben sokkal többet mond el rólunk, mint amennyit szándékában állt. Leginkább azt szeretném bizonyítani, hogy igazából egyik szobor sem a múltról szól: sokkal inkább annak a történelemnek a megnyilvánulásai, amely tovább él a mában, és amely továbbra is meghatározza az életünket, akár tetszik nekünk, akár nem.

Az általam kiválasztott emlékművek a közös múltunk meghatározott időszakának állítanak emléket: a II. világháborúnak. Sok oka van ennek, de a legfontosabb az, hogy az összes emlékmű közül leginkább ezek élték túl a jelenleg is zajló „képrombolást”. Másképp fogalmazva, ezek a szobrok továbbra is mondanak valamit arról, hogy kik vagyunk, éspedig úgy, ahogy a többi emlékmű már nem teszi.

Nagyon kevés háborús emlékművet bontottak le az elmúlt években. Valójában éppen az ellenkezője történik: soha nem látott mértékben építünk újakat. Nemcsak Európában és Amerikában folyik ez, hanem olyan ázsiai országokban is, mint a Fülöp-szigetek és Kína. Mi lehet az oka ennek? Nem arról van szó, hogy a háborús vezetőink kevésbé lettek volna ellentmondásosak, mint azok a személyiségek, akiknek szobrait a legutóbbi időkben ledöntötték. A brit és francia vezetők éppen annyira pártolták a gyarmatosítást, mint Cecil Rhodes; az amerikai hadsereg faji megkülönböztetést alkalmazott; és a Szövetségesek olyan tetteket hajtottak végre, amelyeket ma háborús bűnöknek tartunk. A nőkről vallott nézeteik sem voltak éppen felvilágosultak. A háború végének egyik leghíresebb fényképe, a Life magazin ikonikus fotója, melyen egy tengerész megcsókol egy ápolónőt a New York-i Times Square-en, egy olyan tettet ünnepel, amely ma szexuális zaklatásnak számítana. A II. világháborúhoz kapcsolódó kollektív emlékezetünk azonban úgy siklik át ezek felett, ahogy más korszakok eseményei felett nem tud.

Annak érdekében, hogy a probléma mélyére lássunk, öt nagyobb csoportba soroltam a II. világháborús emlékműveket. A könyv első részében a háború hőseinek emelt legnevezetesebb szobrokat veszem sorra. Igyekszem bemutatni, miért ezek a legsérülékenyebbek mind közül, és hogy csak ezek között vannak olyanok, melyeket ledöntenek vagy eltávolítanak. A második részben a háború mártírjainak emlékműveit mutatom be, a harmadik részben pedig a háború legfőbb bűnöseinek emelt néhány alkotást. A három kategória egymásra gyakorolt hatása éppoly fontos, mint az egyes kategóriák önmagukban: hősök és mártírok sem léteznek gazemberek nélkül. A negyedik részben a háború apokaliptikus pusztítását megörökítő emlékműveket mutatom be, az ötödikben pedig azokat, amelyek a háború utáni újjászületést jelenítik meg. Az öt kategória hatással van egymásra és erősíti egymást. Egyfajta mitológiai keretet alkotnak, és ez megvédi őket attól a „képrombolástól”, amely a kollektív emlékezetünk más részeit elérte.

Sokféle emlékművet próbálok felvonultatni, hogy érzékeltetni tudjam azon helyek változatosságát, melyek a múlthoz fűződő emlékeinket őrzik. Ezért nem csupán figuratív és absztrakt szobrokat mutatok be, hanem síremlékeket, sírokat, romokat, falfestményeket, parkokat és építészeti nevezetességeket is. A választott emlékművek némelyike közvetlenül a háború után készült, míg mások sokkal modernebbek – olyannyira, hogy esetleg még a könyvem megírásakor is zajlott az építésük. Némelyik kifejezetten csak a helyieknek fontos, mások nemzeti vagy akár nemzetközi jelentőséggel bírnak. A világ más-más részeiről származó emlékműveket igyekeztem bevonni a vizsgálódásomba – ezért, többek között, bemutatok Izraelben, Kínában és a Fülöp-szigeteken található szobrokat, illetve az Egyesült Királyságban, Oroszországban és az Egyesült Államokban találhatókat is.

Megvannak az előnyei annak, ha olyan korszakról írsz, amit mindenki ismer – vagy legalábbis azt hiszi, hogy ismeri. A II. világháború a világ minden sarkában éreztette hatását, és a világ legtöbb nemzete valamilyen módon megemlékezik róla, egyfajta hatalmas kulturális kiegyenlítésként. Ennek ellenére – ahogy ez a könyvemben is hamar kiderül – a világháborúra a különböző nemzetek igencsak eltérő módon emlékeznek. Van-e jobb módszer arra, hogy megértsük a szomszédunk és köztünk lévő különbségeket, mint hogy szembeállítjuk az eltérő nézeteinket valami olyasmiről, amiről eddig azt gondoltuk, hogy azonosan vélekedünk?

Végezetül egyszerűen a minőségük miatt esett a választásom a II. világháborús emlékművekre. Hajlamosak vagyunk olykor azt hinni, hogy a szobrok szilárdak, szürkék, unalmasak, de az ebben a könyvben bemutatott alkotások a legdrámaibb és legkifejezőbb köztéri műalkotások a világ bármely táján. A gránit és a bronz felszíne alatt ott kavarog mindaz, amitől az ember az, ami – hatalom, dicsőség, bátorság, félelem, elnyomás, nagyság, remény, szeretet és veszteség.

Mindezeket és számos más tulajdonságot ünneplünk, miközben azt reméljük, hogy megszabadíthatnak minket a múlt zsarnoki uralma alól. Mégis – épp a vágyunk miatt, hogy kőbe vésve halhatatlanná tegyük őket – szükségszerűen azokat az erőket jelenítik meg, melyek továbbra is a történelmünk foglyaivá tesznek minket.

Első rész

Hősök

A botrányok korát éljük. A média olyan gyakran ad hírt a politikusaink, gazdasági és vallási vezetőink, sztársportolóink és televíziós példaképeink által elkövetett korrupciós esetekről, hogy néha már nehéz elhinnünk, hogy egyáltalán létezhetnek a hősök.

Ez nem volt mindig így. A kollektív emlékezet szerint egykor pontosan tudtuk, kik a hőseink. 1945-ben azoknak a férfiaknak és nőknek emeltünk szobrokat, akik a II. világháborúban értünk harcoltak. Sőt, még ma is emelünk ilyen emlékműveket. Ezek az alkotások egy egyszerűbb korról mesélnek, amikor az emberek meg tudták különböztetni a jót és a rosszat, és hajlandóak voltak megtenni a kötelességüket egy nagyobb jó érdekében.

De mennyire hitelesek ezek az emlékek? A hőseink valóban erősebbek, bátrabbak vagy kötelességtudóbbak voltak nálunk? Ha alaposabb megvizsgálnánk őket, ahogy ma a politikusainkkal és hírességeinkkel tesszük, továbbra is hősökként tekintenénk rájuk?

A II. világháborús generáció iránt érzett tiszteletünk sokat elárul arról, hogyan vélekedünk a történelmünkről és arról a hatásról, amit a mai napig ránk gyakorol. A következő oldalakon néhány, hősöknek szentelt emlékművet mutatok be a világ minden tájáról, és nemcsak azt a kérdést teszem fel, hogy mit mesélnek a múltról, hanem azt is, hogy mit árulnak el a jelen értékeiről és példaképeiről. Azt is megvizsgálom, mi történik, ha ezek az értékek idővel megváltoznak. Vajon a hőseink megfelelnek-e valaha is az elvárásainknak? És mi történik, amikor a múltról dédelgetett meghitt emlékeink egy sokkal ridegebb történelmi ténnyel kerülnek összeütközésbe?

1.
Oroszország: „Hív az Anyaföld”
Volgográd

A II. világháború volt talán a legnagyobb emberi katasztrófa, ami valaha bekövetkezett. A történészek mindig nehezen találják a megfelelő kifejezéseket, melyekkel érzékeltetni tudják a valódi léptékét. Végtelennek tűnő statisztikákat adnak meg – több mint 100 millió katonát mozgósítottak, több mint 60 millió ember halt meg, több mint 1,6 trillió dollárt emésztett fel –, de ezek a számok olyan hatalmasak, hogy legtöbbünk számára felfoghatatlanok.

A szobrok, az emlékművek és a múzeumok nem statisztikákra támaszkodnak: más módon érzékeltetik a háborús események mértékét. Egyetlen jól megválasztott szimbólum gyakran sokkal jobban utal erre, mint akárhány szó. Vajon ki tud úgy ránézni az Auschwitz–birkenau-i Holokauszt Múzeumban kiállított cipőkből álló kupacra, hogy ne képzelné el a holttestek sokaságát, akik hordták? Néha egy apró tárgyról is eszünkbe juthat valami gigantikus. A hirosimai Béke Emlékmúzeumban ébresztőórák és karórák vannak kiállítva, melyek mind a robbanás pillanatában álltak meg. Az atombomba – ahogy mesélik – olyan hatalmas volt, hogy képes volt megállítani az időt.

De talán a leghatékonyabb módja annak, hogy az emlékművek kifejezzék a háborús események mérhetetlen nagyságát, egyben a legegyszerűbb is: a puszta méretükkel. A könyvben található sok emlékmű nagyobb, mint az élet. Némelyik valóban gigantikus. Legtöbbjükre egy egyszerű ökölszabály érvényes: minél nagyobb eseménynek állít emléket, annál nagyobb az alkotás.

Ebben a fejezetben az egyik legnagyobbról írok: a hatalmas szoborról, amely a Mamajev-kurgán tetején áll az oroszországi Volgográd városában. A mérete sokat mond – nem csupán a II. világháborúról, de az orosz lélekről és a kötelékekről, melyek fogva tartják.

A Mamajev-kurgán nem csupán egyetlen szobornak ad otthont, hanem egy egész szoborkomplexumnak, melyek mindegyike hatalmasabb, mint az őt megelőző. Amikor először ide jöttem, úgy éreztem, a titánok birodalmába lépek. A domb aljában egy csupasz mellkasú, egyik kezében gépfegyvert, a másikban kézigránátot szorongató férfi hatalmas szobra áll. Olyan, mintha magából a sziklából emelkedne ki, hullámzó felsőtesttel, magassága eléri egy háromemeletes épület magasságát. Felette, a csúcsra vezető lépcsősor mindkét oldalán, óriási, katonákat ábrázoló domborművek sorjáznak, úgy, mintha a romos falakból törnének elő egy csata kellős közepén. Kicsit feljebb haladva egy gyászoló anya óriási szobra látható, mely több mint kétszer akkora, mint a ház, melyben élek. Az anya a fia holtteste fölé görnyed, könnyei egy nagy medencébe gyűlnek, melyet a Könnyek tavának neveznek.

A parkban elhelyezett több tucat szobor mindegyike óriási: egyik sem alacsonyabb hat méternél, és van köztük, amelyik háromszor vagy négyszer ekkora méretű hősöket ábrázol. De mégis eltörpülnek egyetlen alkotás mellett, amely mind fölé magasodik a domb tetején. Itt áll, a Volgára tekintve, Oroszország Anyácska kolosszális ábrázolása, amint hívja gyermekeit, hogy jöjjenek és harcoljanak érte. Az ajka csatakiáltásra nyílik, haja és ruhája lobog a szélben; jobb kezében hatalmas kardot tart, mely az égre szegeződik. A talpától a kardja hegyéig 85 méter magas. Majdnem kétszer olyan magas és negyvenszer olyan nehéz, mint a New York-i Szabadság-szobor. Amikor 1967-ben először leleplezték, a világ legnagyobb szobrának számított.

Ez az emlékmű, melynek a „Hív az Anyaföld!” nevet adták, Oroszország egyik legikonikusabb szobra. Jevgenyij Vucsetics szovjet szobrász alkotása, aki éveket töltött azzal, hogy megtervezze és megépítse. Megközelítőleg 2500 tonna fémből és 5500 tonna betonból áll. Csak a kardja 14 tonnát nyom. Olyan hatalmas a mérete, hogy Vucseticsnek együtt kellett dolgoznia Nyikolaj Nyikitin szerkezetépítő mérnökkel, hogy biztosítani tudják, hogy a szobor ne roskadjon össze a saját súlya alatt. A kardba lyukakat kellett fúrni, nehogy a szél belekapjon, és kibillentse az egész szerkezetet.

Ha Olaszországban vagy Franciaországban lenne, a szobor abszurdnak tűnne a méretével, de itt, a Volga mentén, az egykor Sztálingrád nevet viselő városban, teljesen helyénvalónak érződik. Az 1942-ben itt lezajlott ütközet mellett minden, nyugaton történt esemény eltörpül. A háború legnagyobb német bombázásával vette kezdetét, és több mint egy tucat teljes hadsereg támadásaival és ellentámadásaival folytatódott. A város falain belül a katonák utcáról utcára, sőt helyiségről helyiségre harcoltak a lerombolt házak alkotta tájon. Öt hónap leforgása alatt közel kétmillió ember vesztette el az életét, az egészségét vagy a szabadságát. Ennek az egyetlen csatának az összesített vesztesége nagyobb, mint amekkora veszteséget Nagy-Britannia és az Egyesült Államok együttesen elszenvedett a háború egésze alatt.

A Mamajev-kurgán tetején, a hatalmas Anyaföld-szobor árnyékában állva, érezni lehet a történelem súlyát. Nyomasztó érzés még egy külföldi számára is. A legtöbb orosznak azonban ez a hely szentnek számít. Az orosz ’kurgán’ szó jelentése ’sírdomb’ vagy ’temetkezési halom’. A Mamajev-kurgán ősi kegyhely, melyet egy 14. századi hadvezérnek szenteltek, de a történelem legnagyobb háborújának a legnagyobb csatáját követően új jelentésre tett szert. Ez a hely volt az 1942–43-as csata egyik fő színhelye, és máig ismeretlen számú katona és civil holtteste van itt eltemetve. Még ma is, miközben sétálunk a dombtető felé, a földben rejtőző fém- és csontdarabkákat lehet találni. Az Anyaföld-szobor – átvitt és szó szerinti értelemben is – holttestek hegyére épült.

A háború nagysága Oroszországban az egyik oka annak, hogy ilyen hatalmasak a Mamajev-kurgánon látható szobrok, de nem az egyetlen oka – sőt, valójában nem is ez a fő oka. Az izmos hősök és síró anyák szobrai hiába óriásiak, eltörpülnek a domb tetején álló hatalmas alkotás mellett. Ami, ne feledjük el: nem a háborút jeleníti meg, hanem az Anyaföldet. Közérthető az üzenete: nem számít, mekkora a csata, milyen hatalmas az ellenség, az Anyaföld mindegyiknél hatalmasabb. Óriási mérete vigaszt hivatott nyújtani a harcoló katonáknak és a szomorkodó anyáknak, arra emlékeztetve, hogy áldozatuk dacára részesei valami hatalmasnak és nagyszerűnek. Ez a Mamajev-kurgán valódi jelentése.

A II. világháborút követően a Szovjetunió népeinek kevés vigasz jutott. Nem csupán a veszteségek traumatizálták őket, de bizonytalan jövő állt előttük. Az amerikaiakkal ellentétben az oroszok nem profitáltak gazdaságilag a háborúból: az erőszak következtében romokban hevert a gazdaság. Az új szabadság sem érkezett el: az 1945 utáni politikai enyhülés kiváltotta, széles körben táplált remények ellenére a sztálini elnyomás folytatódott. Oroszországban zord volt a háború utáni élet.

Az oroszoknak és a többi szovjet népnek egyedül az nyújtott vigaszt, hogy az országuk bebizonyította: valóban nagyszerű nemzet. 1945-ben a Szovjetunió rendelkezett a világ legnagyobb hadseregével. Nemcsak az eurázsiai területet uralta, hanem a Baltikumot és a Fekete-tengert is. A II. világháború nem csupán helyreállította az ország határait, de ki is terjesztette nyugati és keleti irányban, és a szovjet befolyás már mélyen Európa szívébe is behatolt. A háború előtt a Szovjetunió másodvonalbeli hatalom volt, melyet belső viszályok gyengítettek. A háború után szuperhatalommá vált.

A Mamajev-kurgánon álló Anyaföld-szobrot ennek bizonyítékaként tervezték. Az 1960-as években épült, amikor a Szovjetunió hatalma csúcsán volt. Fenyegetésként szolgált bárki számára, aki meg akarta támadni az országot, de szimbólumként bátorítást is nyújtott a szovjet népnek. Az óriás – hirdette – mindig megvédi őket.

Az orosz állampolgár számára, amikor először állt a domb tetején, háta mögött az Anyaföld-szoborral, végtelennek tűnt a szeme elé táruló látvány. Tőlük nyugatra több ezer kilométernyi terület állt szovjet fennhatóság alatt. Kelet felé indulva kilenc időzónán át utazhattak anélkül, hogy elhagyták volna az ország határait. Úgy tűnt, még az ég is hozzájuk tartozik: az első ember az űrben szovjet volt, és az első űrhajósnő is. Lehetetlen úgy felnézni az Anyaföld-szoborra, hogy ne pillantanánk fel a végtelen égboltra is felette.

Oroszország azóta is folyamatosan épít háborús emlékműveket. Sok közülük hasonló méretű, mint a volgográdi szobrok. 1974-ben például egy szovjet katonát ábrázoló, 42 méter magas szobrot emeltek Murmanszkban azoknak az emlékére, akik a sarkköri orosz területeket védelmezve estek el 1941 júliusában. A ’80-as évek elején, amikor Ukrajna még a Szovjetunió része volt, egy második Anyaföld-szobrot emeltek Kijevben. (A Mamajev-kurgánon állóhoz hasonlóan ezt is Vucsetics tervezte. A talapzatát is beleszámítva több mint 100 méter magas.) 1985-ben pedig, a háború befejezésének negyvenedik évfordulójára emlékezve, egy 79 méter magas győzelmi emlékművet állítottak fel Rigában, a Lett Szovjet Szocialista Köztársaság fővárosában.

Ezeket a szobrokat és emlékműveket az erő és az önbizalom jelképeinek szánták. De a volgográdi Anyaföld-szobor leleplezése után egy generációval a szovjet hatalom kezdett meginogni. A ’80-as években a keleti blokk országai, mint például Lengyelország és az NDK, kezdtek eltávolodni a szovjet befolyástól, mely 1989-ben a kommunizmus bukásában érte el tetőpontját ezekben az országokban. Aztán a Szovjetunió is elkezdett darabjaira hullani: először Litvánia szakadt el 1990 márciusában, majd gyors egymásutánban tizenhárom másik állam követte példáját a Baltikumban, Kelet-Európában, a Kaukázusban és Közép-Ázsiában. Az óriás szétmorzsolódott. A Szovjetunió feloszlását végül 1991. december 26-án jelentették be.

A kétségbeesés, amit az oroszok ezen időszak alatt éreztek, kézzelfogható volt. Madeleine Albright, aki a ’90-es évek végén az Egyesült Államok külügyminisztere volt, mesélt egy történetet arról, hogy találkozott egy orosz emberrel, aki így panaszkodott: „Valaha szuperhatalom voltunk, de most Banglades vagyunk rakétákkal.” Évtizedekig a nemzeti nagyság volt az egyetlen vigasz a sok veszteségért, amiben neki és más hasonló embereknek részük volt. Most ezt is elvették tőlük.

Ebben a légkörben a grandiózus orosz háborús emlékművek egyre kevésbé a hatalom jelképeinek látszottak, sokkal inkább a híres Shelley-vers Ozymandiásának tűntek: a régmúlt dicsőségének maradványai, melyek sorsa, hogy lassan, de biztosan betemesse őket az idő homokja. De ez nem gátolta meg az orosz vezetőket abban, hogy megépítsék őket. Ellenkezőleg: Oroszország soha nem szűnt meg ünnepelni a II. világháború dicsőségét. Így például 1995-ben Moszkvában megnyílt a vadonatúj A Nagy Honvédő Háború Múzeuma. Előtte egy, a Mamajev-kurgánon állónál is magasabb szobor áll: 141,8 méteres magasságával valójában ez a világ legnagyobb II. világháborús emlékműve. Más szobrok is követték a sorban. 2007 áprilisában Belgorodot, Kurszkot és Orjolt a „katonai dicsőség városai”-vá kiáltották ki a háború alatt játszott szerepükért, és új obeliszkeket emeltek mindegyik városban. A következő októberben öt újabb település kapta meg a címet, és öt újabb obeliszket emeltek. Újabb öt éven belül több mint negyven oroszországi város nyerte el ugyanezt az elismerést – újabb emlékművek emelkedtek Viborgtól Vlagyivosztokig.

Miért emlékeznek meg az oroszok még mindig ilyen módon a világháborúról? Több mint 75 év eltelt a háború utolsó napjai óta. Nem lenne már itt az ideje, hogy végre békén hagyjuk?

Van jó néhány lehetséges magyarázat arra, hogy Oroszországban miért kedvelik látszólag ilyen korlátlanul a II. világháborús emlékműveket. Az első, hogy a háború által okozott trauma olyan hatalmas volt, hogy az oroszok egyszerűen képtelenek elfelejteni. Kötelességüknek érzik, hogy újra és újra elmeséljék a háborús történeteket ugyanúgy, ahogy a traumát átélt személyek emlékei újra és újra előtörnek. Ezek az új emlékművek – látszólag mindegyik nagyobb, mint az előző – jelentik azt, hogy Oroszország igyekszik megbékélni a múltjával.

Biztosan így van – bár ez persze kicsit leegyszerűsítő megközelítés. Például nem ad magyarázatot arra, miért készül több emlékmű, mint valaha. Van valami ma az orosz életben, ami felidézi ezeket az emlékeket?

Nem tudok szabadulni az érzéstől, hogy ismét az instabilitás vagy a sebezhetőség miatt ragaszkodnak az oroszok olyan erősen a háborús hőseikhez. Más szóval: a manapság emelt emlékművek épp annyira szólnak a jelenről, mint a múltról.

Vagy talán egyszerűen csak nemzetépítésről van szó. Oroszország már nem az, ami egykor volt. Elvesztette birodalmát, és még nem talált magának új szerepet a világban. Sok orosz számára a háborús emlékművek építése arra szolgál, hogy emlékeztesse őket országuk egykori státuszára, és talán a reményt is táplálja, hogy egy napon Oroszország ismét felemelkedhet. Minél nagyobb az emlékmű, annál nagyobb a büszkeség érzése – és annál erősebb a nosztalgia. A háború dicsőítése Vlagyimir Putyin programjának központi részét képezi, ezáltal igyekeznek megteremteni az új nemzeti identitást.

Ezt is lehet érezni a Mamajev-kurgánon. Az 1990-es években, amikor megingott az oroszok hatalma, az Anyaföld-szobor is elkezdett szétesni. A Könnyek tava körüli rozsdásodó csövekből víz szivárgott a dombba, és instabillá tette a talajt. 2000-re mély repedések kezdtek megjelenni a szobor válla körül. Néhány évvel később a jelentések szerint az egyik oldalon már 20 centiméteres volt. A forráshiányos orosz kormányzat folyamatosan ígérte, hogy kifizeti a felújítási munkálatokat, de a pénz soha nem érkezett meg. Senki nem tudta, hogy a hivatalos elhanyagolás oka vajon Oroszország újdonsült szegénysége, vagy a szovjet múlt iránt tanúsított ambivalens érzései.

Az utóbbi években azonban az emlékmű újjászületett. Amikor 2018-ban ott jártam, éppen felújították az Anyaföld-szobrot. A volgográdi belváros többi szobra is „ráncfelvarrást” kapott, és a város Győzelem parkját bezárták felújítás miatt. A központi téren, melynek neve Az elesett hősök tere, iskolások gyakorolták a Sztálingrádnál elesettek tiszteletére rendezett ünnepségen bemutatandó menetelésüket.

Büszkeség és bánat egyaránt jelen van, egyenlő mértékben. Amikor ma felmászunk a dombra, találkozhatunk Oroszország minden tájáról érkezett emberekkel, akik azért jöttek ide, hogy leróják tiszteletüket. A családok elhozzák ide gyermekeiket, hogy meséljenek nekik a dédapáik hősiességéről. Fiatal lányok fotózkodnak az Anyaföld-szobor előtt, és piros szegfűt hoznak magukkal, hogy elhelyezzék az emlékművek tövében. Katonák jönnek díszegyenruhában, kitüntetéseik csörögnek, ahogy haladnak felfelé a lépcsőn.

Egyikük sem menekülhet a történelem elől, mely kovácsolta őket, sem a nagyság iránti vágytól, mely a nemzeti öntudat szerves része volt 1945 óta. Jóban vagy rosszban, továbbra is az óriási szobor árnyékában élnek, amely ott áll a domb tetején.

A Négy Alvó emlékmű 2010-ben, ledöntése előtt

2.
Oroszország és Lengyelország:
A Négy Alvó emlékmű, Varsó

Minden nemzet büszke a hőseire. Az emlékművek, melyeket a tiszteletükre emelünk, különleges helyet foglalnak el a szívünkben, mert azt jelképezik, amit értékesnek tartunk: a legjobb oldalunkat mutatják meg, a legvonzóbb tulajdonságainkat jelenítik meg. De az, amit szeretnénk magunkról gondolni, nem mindig egyezik meg azzal, amilyenek valójában vagyunk. És azzal sem mindig egyezik meg, ahogy mások látnak minket. Emlékműveink dicsőségesnek tűnhetnek nekünk, de lehet, hogy mások számára, akik más értékeket vallanak, határozottan nem hősiesek, vagy épp groteszkek.

Az oroszok joggal büszkék a II. világháborús hőseikre, de nem kell ahhoz messze utazni Oroszországtól, hogy egy eltérő narratívával találkozzunk arról, milyen szerepet játszott a háborúban. A szomszédos államokban, mint például Ukrajna és Lengyelország, az oroszokra gyakran nem hősökként, hanem gyarmatosítókként tekintenek. Ez a narratíva is megjelenik az európai emlékművek történetében. És egy szobor különösen jól megmutatja, mennyire polarizálttá váltak a történelemről vallott eltérő nézeteink.

* * *

A fegyveres testvériség emlékművét 1945-ben készítették, és az év végén Varsóban állították fel. Egy szovjet hadmérnök tervezte, de lengyel szobrászok építették meg. Három, életnagyságnál nagyobb katonát ábrázolt egy hatméteres talapzat tetején, amint előrelépkednek fegyverrel a kezükben. A talapzat négy sarkában négy másik szobor áll – két szovjet és két lengyel katona –, fejüket komor szemlélődésben hajtják le. A háborús hiány miatt az eredeti szobrok festett gipszből készültek, de két évvel később bronzöntvényekre cserélték őket, amiket a beolvasztott német lőszerekből készítettek. A talapzatra az alábbi szavakat vésték: „Dicsőség a Vörös Hadsereg hőseinek, akik életüket adták a lengyel nemzet szabadságáért és függetlenségéért.”

Ez az emlékmű a Lengyelország és a Szovjetunió közötti barátság új korszakát volt hivatott bemutatni. A két ország közötti viszony nagyon bonyolult volt, ami még a cárok idejéből eredt. A háborút tulajdonképpen az ellentétes oldalakon kezdték: a Szovjetunió eleinte Hitlerrel szövetkezett, és részt vett Lengyelország 1939-es lerohanásában. De két évvel később, amikor a nácik ellenük fordultak, a szovjetek új kapcsolatot igyekeztek kiépíteni a lengyelekkel. Szabadon engedték a lengyel foglyokat és száműzötteket, és megengedték nekik, hogy egy új hadsereget hozzanak létre. Ennek következményeképpen közel kétszázezer lengyel katona harcolt együtt a korábbi ellenségekkel 1945-ben. Varsó felszabadítását az együtt harcoló lengyel és szovjet katonák vitték végbe.

A fegyveres testvériség emlékműve így többféle szerepet is játszott. Annak a valódi adósságnak a beismerése volt, mellyel a lengyelek tartoztak a szovjeteknek: ha a Vörös Hadsereg nem hoz áldozatot, Lengyelország megszűnik létezni 1945-ben. A jövőre vonatkozó reményeket is megtestesítette: ha Lengyelország és a Szovjetunió együtt tud működni háborús időkben, miért ne sikerülhetne békeidőben is? És, természetesen, politikai propagandaként is szolgált. A talapzat tetején álló katonák szovjetek, alattuk állnak a lengyelek: ettől kezdve, már ami a szovjeteket illeti, ez a helyes hierarchia.

Ez volt az első emlékmű, amit a háború után emeltek Varsóban, de hamarosan újabbak követték. Országszerte kezdtek megjelenni hasonló alkotások. Voltak szobrok, melyek a lengyel–szovjet barátságot ünnepelték; obeliszkek, melyek a nácik felett aratott közös győzelemről emlékeztek meg; emléktáblák a közös hősi halottak emlékére; sírok, temetők, örökmécsesek. Egy 1994-es lista szerint körülbelül 570 emlékművet emeltek az elesett szovjet katonák tiszteletére a háború után Lengyelország-szerte. Mindez a hivatalos törekvés részét képezte, hogy Lengyelország és a Szovjetunió háborús együttműködésére építve, közösen hozzák létre az új, kommunista jövőt.

Sajnos egyik emlékmű sem váltott ki olyan szeretetet és rajongást, mint a hasonló emlékművek a Szovjetunióban. Mivel idegen emberek hőstetteit és áldozatvállalását ünnepelték, nem olyan emlékművek lettek, melyekre a lengyelek személyesen büszkék lehettek volna – legfeljebb a hála és a barátság emlékművei voltak. Amikor aztán a hála elmúlt és a barátság megkeseredett, az emlékművek egyre baljósabb jelentést kaptak.

A legtöbb lengyel tisztában volt azzal, hogy a szovjetekkel való kapcsolatban hol a helyük. Látták a hatalom és dicsőség e jelképeit, és sejteni kezdték, hogy nem csupán a nácikat őrölték fel a szovjet nagyság malomkerekei. Hamarosan elkezdték kiélni a frusztrációikat ezeken a jelképeken.

A szovjet emlékműveket gyakran megrongálták, elcsúfították és nacionalista graffitikkel firkálták össze. Sértő gúnyneveket adtak nekik annak alapján, ahogy a népi emlékezet szerint a szovjet katonák viselkedtek a felszabadítás alatt, mint például a fosztogatók emlékműve vagy az ismeretlen erőszaktevő sírja. A fegyveres testvériség emlékműve sem volt kivétel. Az emberek azzal tréfálkoztak, hogy az alkotás négy sarkában álló szobrok nem azért horgasztják le a fejüket, mert gyászolnak, hanem mert elaludtak őrködés közben. Így aztán az emlékművet népszerű nevén mint Czterech Śpiących, vagyis Négy Alvó emlegették.{1}

Az ezt követő negyven évben az emlékmű továbbra is a talapzatán állt Varsó Praga kerületében. Időről időre úgy használták, mint háborús emlékhelyet vagy találkozóhelyet, ahol megünnepelhetik a kommunizmus általános győzelmét Európában. A nagy októberi szocialista forradalom 35. évfordulóján például a Varsói Filharmonikusok játszottak itt, miközben a tisztviselők virágokat helyeztek el az emlékmű lábánál.

De 1989-ben minden megváltozott. Ebben a rendkívüli évben a kelet-európai kommunista kormányok sorra megbuktak. Rést ütöttek a berlini falon, a diktatúrákat megingatták, és a szovjet emlékműveket mindenhol lerombolták. Egy ideig a világ újságjai rendszeresen lehoztak szobordöntéseket ábrázoló fotókat: Romániában Petru Grozáé, Albániában Enver Hoxháé, Lengyelországban Bolesław Bieruté, és szerte Európában egyik Lenin-szobor a másik után dőlt le.

Figyelemre méltó, hogy a Négy Alvó szobra ezeket az éveket sértetlenül vészelte át. 1992-ben a helyi hatóság fontolóra vette, hogy lebontják, de az ötlet akkora felháborodást váltott ki – különösen, amikor az egyik művész, aki részt vett a szobor alkotásában, Stefan Momot, felszólalt az egyik gyűlésen a védelmében –, hogy a javaslatot végül elvetették.

Tizenöt évvel később azonban újra megpróbálták eltávolítani, ezúttal praktikus okokból. Közlekedési szakértők egy új villamosmegállót akartak létesíteni a szobor helyén a város közlekedésfejlesztési terveit követve. A villamos ötletét végül elvetették, de négy évvel később egy másik közlekedéssel kapcsolatos terv sürgette, hogy a Négy Alvót mozdítsák el, így teremtve helyet egy új metrómegálló számára. Az elöljárók megígérték, hogy amint az állomás munkálatai befejeződnek, visszaállítják a helyére. Így 2011-ben eltávolították a szobrot, és elszállították egy felújítóműhelybe, Michałowicébe.

Úgy tűnt, épp erre a lehetőségre vártak az emlékmű ellenzői. A jobboldali, populista Jog és Igazságosság Pártjának tagjai különösen hangosak voltak az ügyben. Amellett érveltek, hogy az emlékművet soha többé nem szabad újra felállítani a téren, mert egy idegen hatalmat dicsőít, amely több mint negyven évig rabigában tartotta Lengyelországot. A Négy Alvó szobrát szégyenletesnek nevezték, mivel egy szovjet történet passzív résztvevőjeként ábrázolja a lengyel népet. Ez, és minden hozzá hasonló emlékmű sértés Lengyelország számára, és a lengyel történelem meghamisítása.

Mások is csatlakoztak az emlékmű becsmérléséhez. Több történész és korábbi menekült is rámutatott arra, hogy a Négy Alvó egy olyan városrész központjában állt, ami az állami elnyomás intézményeivel volt tele. A varsói Közbiztonsági Hivatal (a területi fogda), az NKVD központja és a városi börtön mind az emlékmű százméteres körzetében állt. „Ezeken a helyeken az ’állam ellenségeit’ hallgatták ki és kínozták meg” – írta dr. Andrzej Zawitowski, a Lengyel Nemzeti Emlékezet Intézetének tagja. Nekik az emlékmű nem csupán azt szimbolizálta, hogy a történelem foglyai, hanem a valódi börtönt is, ahol élő embereket tartottak fogva.

Sokan mások azonban hajlandóak voltak megvédeni az emlékművet. A szocialista politikusok azzal érveltek, hogy az alkotás egyáltalán nem a sztálinizmust dicsőíti vagy a Lengyelországot elnyomó szovjet vezetőknek állít emléket, hanem az egyszerű közkatonáknak, akiket gyakran erőszakkal soroztak be a Vörös Hadseregbe. Idős veteránok hangsúlyozták, hogy hatszázezer „Szása és Ványa” halt meg lengyel földön, és hogy lengyel katonákat is ábrázol az emlékmű.

A vita négy éven át tombolt, és a nyomán számtalan sajtócikk, petíció, televíziós vita, tiltakozás és vandál cselekedet született. A helyi hatóságok 2013-ban közvélemény-kutatást tartottak arról, hogy az emlékmű maradjon vagy ne. A végeredmény világos volt: csak a megkérdezettek 8%-a akarta, hogy elpusztítsák az emlékművet, 12% szerint egy távoli helyszínre kellett volna elszállítani, míg 72% úgy gondolta, hogy vissza kell helyezni a térre. Az ellenzők azzal vágtak vissza, hogy a megkérdezettek összlétszáma az ezret sem érte el, és hogy a legtöbb ember csak azért akarta megtartani az emlékművet, mert már hozzászoktak. Ha Lengyelország a jövőbe akar tekinteni, meg kell szabadulnia a „mérgező történelemtől”.

Végül a nacionalista frakció nyert. 2015-ben a városi tanács kijelentette, hogy egyáltalán nem helyezik vissza a Négy Alvót a Wileński térre. Három évvel később bejelentették, hogy a város északi részén található új Lengyel Történelmi Múzeumnak adományozzák. A múzeum munkatársai elmondták, hogy 2021-ben fogják kiállítani – közel tíz évvel azután, hogy elmozdították eredeti helyéről.

* * *

Mi az, hogy hős? Mire jók a hősök? Az oroszok személyes sértésként élik meg háborús hőseik dekonstrukcióját, de a hősök többek, mint valódi emberek megjelenítései – eszméket is képviselnek. Ha már nem értünk egyet a nézetekkel, akkor a hősöknek is bukniuk kell.

Az oroszok számára az olyan szobrok, mint a Négy Alvó, a bátorságot, a felszabadítást, a testvériséget – és természetesen a nagyságot képviselik. De a lengyelek és más kelet-európai népek számára valami teljesen mást jelentenek: leigázást, megaláztatást, elnyomást. Az az igazság, hogy valójában mindkét felfogást egyszerre testesítik meg – de az emlékművek iránt táplált érzelmek olyan erősek, hogy az emberek egyszerűen nem hajlandók elfogadni ezt a kettősséget.

A Négy Alvó emlékműve csak járulékos veszteség abban a harcban, amit 1945 emlékével kapcsolatban vívnak, és ami az utóbbi években végigsöpört Lengyelországon. Szovjet emlékművek tucatjait bontották le vagy pusztították el 1989 kirobbanó légkörében, és még többet távolítottak el a helyi hatóságok az azt követő években. 2017-ben a nemzeti kormány végül hivatalosan is arra vállalkozott, hogy a megmaradt emlékműveket is eltávolíttatja. Ez szembement azzal az 1994-es egyezménnyel, melyet Oroszország és Lengyelország kötött, és mely szerint tiszteletben tartják egymás „emlékhelyeit”. De a lengyel kormány, melyben ekkor már a populista Jog és Igazságosság Pártja dominált, kijelentette, hogy ők valójában csak annyit tesznek, hogy egy idegen hatalom szimbólumait eltávolítják a városaikból. Ígéretet tettek, hogy a valódi sírokat jelölő emlékműveket ez nem érinti.

Nemcsak Lengyelország vállalkozott erre. 2015-ben például az ukrán kormány elfogadott egy törvényt, mely az ország teljes „szovjetmentesítését” célozta. Magában foglalta az összes kommunista szimbólum és a kommunista vezetők szobrának eltávolítását, több ezer utca, város és falu átnevezését. Nagyon gyorsan végrehajtották a törvényt. 2018-ra az Ukrán Nemzeti Emlékezet Intézetének vezetője, Volodimir Vjatrovics kijelenthette, hogy az ország „kommunistamentesítése” megtörtént.

Hasonló viták kereszttüzében állt a többi szovjet háborús emlékmű is Kelet- és Közép-Európa-szerte. Bécsben rendszeresen megrongálják a Vörös Hadsereg hőseinek emlékművét. A szófiai Vörös Hadsereg-emlékművet is újra meg újra festékkel mázolják be – néha csak heccből, de gyakran azért, hogy így tiltakozzanak az orosz kormány egy-egy intézkedése ellen. A rigai győzelmi emlékművet 1997-ben felrobbantotta egy szélsőjobboldali lett nacionalista csoport, és azóta a II. világháborús veteránok újra meg újra kérik, hogy bontsák le. Észtországban 2007-ben távolították el a városközpontból a „tallinni felszabadítók” bronzszobrát, és a néhány kilométerrel arrébb található katonai temetőben helyezték el, mellyel két napig tartó tiltakozást robbantottak ki a tallinni orosz kisebbség körében.

Sok kelet-európai nép úgy tekint a szobrok ledöntésére, mint egyetlen módjára annak, hogy megszabadítsák országukat kommunista múltjuk terhétől. Ha figyelembe vesszük, mennyit szenvedtek, ez persze érthető; de bármely pszichológus megerősítheti, hogy nem lehet ilyen könnyen elmenekülni a múltunk elől. Nyilvánvaló, hogy ezek az emberek lebontják az egyik börtönt, hogy egy újat emeljenek helyette.

Eközben az egyszerű orosz emberek azt igyekeznek megérteni, miért gyűlölik őket annyira Kelet-Európában. Háborús hőseik emlékműveinek lebontását személyes sértésként élik meg. De, mivel már nem uralják Kelet-Európát, nem tudnak tenni ellene semmit.

3.
Amerikai Egyesült Államok:
A tengerészgyalogság emlékműve Arlington, Virginia

Ha Oroszország monumentális hősei egy nemzet nagyság iránti vágyát tükrözik, mit mondhatunk a másik, háború utáni nagyhatalomról? Hogyan látják hőseiket az amerikaiak?

Munkám során gyakran utazom a világ különböző részeire, hogy előadásokat tartsak a II. világháborúról. Egy bizonyos előadás során az Egyesült Államok hősi mitológiájáról beszélek. Ez a téma különösen foglalkoztat, mert – európaiként – túlzónak látom. Az amerikaiak néha úgy tekintenek a háborús hőseikre, mintha nem hús-vér emberek lennének, hanem afféle legendák vagy éppen szentek. Ronald Reagan elnök keresztény hadseregként beszélt róluk, akiket a hit vezet és akiket az Isten megáldott. Clinton elnök a szabadság harcosainak hívta őket, akik halhatatlanná váltak azáltal, hogy a sötétség erői ellen küzdöttek. Tom Brokaw televíziós újságíró híres mondása szerint ők „a legnagyszerűbb generáció, amit egy társadalom valaha is megteremtett”. Egy hús-vér katona vagy veterán hogyan is felelhet meg ilyen elvárásoknak?

Észrevettem, hogy az előadásom által kiváltott reakciók aszerint változnak, hogy hol tartom. Amikor Amerikában, a hallgatóságom tiszteletteljes csendben figyel; néhányan egyetértenek velem, és vannak, akik nem. De amikor ugyanezt az előadást bárhol Európában tartom, a hallgatóság gyakran kuncog. Egy bizonyos ponton, amikor Bill Clintonnak a győzelem napja 50. évfordulóján elmondott megemlékezéséből idézek hosszabban, néha hangosan felnevetnek. Az amerikai retorika sok európai számára nevetségesen hangzik.

Mindig jó dolog, ha előadás közben meg tudom nevettetni a közönséget – de ebben a fajta nevetésben van valami, ami aggaszt engem. Az európaiak gyakran gúnyt űznek az amerikaiak elszigetelt világképéből, holott ők maguk sokszor épp ennyire nem tudnak semmit Amerikáról. Nem akarnak tiszteletlenek lenni, csak egyszerűen nem hiszik el, hogy valaki komolyan gondolhatja, amikor így beszél a veteránokról. De az amerikaiak halálosan komolyan gondolják. Az amerikai öntudatban az a szerep, amit a katonáik a II. világháborúban játszottak, jelképezi mindazt, ami a legjobb az országukban.

Az európai és az amerikai felfogás közti szakadék akkor lesz igazán nyilvánvaló, amikor vetünk egy pillantást a háborús emlékműveikre. Amerika a hősei számára emel emlékműveket; Európa gyakorta az áldozatoknak állít emléket. Az amerikai emlékművek dicsőségesek, az európaiak melankolikusak. Az amerikaiak idealisták, míg az európaiak – alkalmanként legalábbis – néha morálisan kétségesek. Ha Amerika nem érti meg Európát, az azért van, mert Amerika soha nem szenvedte el azt, amit Európa vagy Ázsia. Az amerikaiak nagy többsége csak úgy találkozott a háborúval, hogy látta a filmesek és a hadi fotósok által hazahozott képeket, melyek nem mindig a leghűségesebb vagy legteljesebb képet adták arról, ami történt. A leghíresebb amerikai emlékművek némelyike e fotók alapján készült, így nem meglepő, hogy meglehetősen idealisztikus felfogást tükröznek.

Az európaiak nem értik, hogy az amerikaiak háború iránt táplált érzéseinek mélysége nem történelmi szemléletükből, hanem az identitástudatukból fakad. A háború csak egy vászon, melyre kivetítik az amerikai lélek legmélyéről jövő elképzeléseiket és érzelmeiket. Másként fogalmazva, amikor egy közéleti személyiség Amerikában érzelgősen fogalmaz a háborúval kapcsolatban, valójában nem a háborúról beszél. Ez, amint látni fogjuk, azonnal nyilvánvaló lesz, ha alaposabban megvizsgáljuk a háborús emlékműveiket.

A II. világháborús amerikai heroizmus egyik legkedveltebb emlékműve a tengerészgyalogságé a virginiai Arlingtonban. Az amerikai hatalom szívében áll, nem messze a Pentagon épületétől, zavartalan kilátással a Potomac-folyón át a Lincoln-emlékműig, a Washington-szoborig és a Capitoliumig. Tagadhatatlanul az ország egyik legfontosabb emlékműve.

Az igazat megvallva, egyáltalán nem II. világháborús emlékmű – az összes tengerészgyalogosnak emléket állít, akik a gyalogság 1775-ös megalapítása óta elestek. Viszont közvetlenül a II. világháború után készült, és azoknak a tengerészgyalogosoknak az adományaiból építették, akik a háborúban szolgáltak. Ráadásul az egyik legikonikusabb 1945-ben készült fotó ihlette – Joe Rosenthal fényképe, mely azt a pillanatot örökítette meg, amikor egy csapat tengerészgyalogos a Szuribacsi-hegyen kitűzi a zászlót az Ivo Dzsima-szigetért vívott csatában.

Az emlékmű hat katonát ábrázol, fegyverekkel a vállukon, egy sziklás, könyörtelen földdarabon állva. Mint az összes többi szobor, amit eddig láttunk, ők is hatalmasak – több mint ötször nagyobbak, mint egy átlagos ember. A csoport élén álló figura előrehajol, a teste majdnem vízszintesen helyezkedik el, teljes súlyával egy gigantikus zászlórudat próbál a földbe döfni. Mögötte a többiek összezsúfolódnak, ők is teljes súlyukat latba vetve próbálnak segíteni. A csoport végén az egyik gyalogos felfelé nyúl, ujjai épphogy nem érik el a zászlórudat. Alattuk, a feketegránit talapzaton, Chester Nimitz flottatengernagy szavai foglalják össze a tengerészgyalogosok Ivo Dzsima-i teljesítményét: „A rendkívüli bátorság megszokott erény volt.”

Mint az összes jó emlékmű, ez is egy történetet mesél el. Mindamellett ennek a történetnek sok rétege van, és ahhoz, hogy igazán megértsük, vissza kell térnünk a konfliktus gyökeréhez.

Amerika háborúja 1941. december 7-én kezdődött, amikor a japánok hírhedt csapásukat mérték az Egyesült Államok csendes-óceáni flottájára Pearl Harbornál. Ez az amerikai történelem egyik meghatározó eseménye. Kilencven percen keresztül japán repülőgépek százai bombázták az amerikai hajókat, reptereket és kikötői létesítményeket, több mint 2400 embert öltek meg, és több mint 1200-an megsebesültek. Huszonegy hajót elsüllyesztettek és 188 katonai repülőgépet pusztítottak el. A támadás meglepetésszerű volt, mert az amerikai külügyminiszter nem kapott hadüzenetet, míg a támadás meg nem indult. Azt a sokkhatást, amit ez az amerikai társadalomnak okozott, nehéz felülmúlni. Jelen kori párhuzama a szeptember 11-i terrortámadás lehet.

A katonai akció mögötti logika egyszerű volt. Japán a teljes csendes-óceáni térséget irányítása alatt akarta tartani, és tisztában voltak vele, hogy ennek érdekében el kell venni Amerika kedvét attól, hogy közbelépjen. A japán vezetők tudták, hogy az amerikaiaknak nem fűlik a foguk egy elhúzódó csendes-óceáni háborúhoz, és hajlandók voltak kockáztatni – azt remélve, hogy egy gyors, döntő győzelem arra kényszerítené őket, hogy egyezséget kössenek. Más szóval, Pearl Harbort nem azért támadták meg, hogy háborút kezdjenek Amerikával; azért indították, hogy megelőzzék.

Bárki, aki akár csak felületes tudással is bír az amerikai történelemről, megmondhatta volna nekik, hogy ez kockázatos stratégia. Amerika soha nem adja fel harc nélkül. Amint felocsúdtak a kezdeti meglepetésből, az amerikai hadsereg könyörtelen határozottsággal vágott vissza. A következő három és fél évben lépésről lépésre haladva vetette meg újra a lábát a Csendes-óceánon. Óriási tengeri ütközeteket vívtak a Korall-tengeren és Midway-nél; tengeralattjáró-támadásokat indítottak a japán utánpótlás-vonalak ellen; egyik szigetcsoportot a másik után szabadították fel.