Frank Worrall

LEWIS HAMILTON

Az életrajz

MINDEN IDŐK LEGNAGYOBB AUTÓVERSENYZŐJÉNEK IGAZ TÖRTÉNETE

A könyv az alábbi kiadvány fordítása alapján készült:

LEWIS HAMILTON: THE BIOGRAPHY

Text copyright © Frank Worrall 2007, 2009, 2015, 2016, 2018, 2021

Originally published in the English language

in the UK by John Blake Publishing, an imprint of

Bonnier Books UK Limited, London

A magyar kiadást fordította: Babits Péter

Felelős szerkesztő: Peiker Éva

Szerkesztette: Bódi Zsófia

Borítóterv: Tabák Miklós

Borítókép: Getty Images

ISBN 978-963-324-928-4 (papír)

ISBN 978-963-324-929-1 (epub)

Megjelent 2021-ben

a Central Kiadói Csoport gondozásában

1037 Budapest, Montevideo u. 9.

Felelős kiadó: Szemere Gabriella

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja

E-book: Scriptor Kft.

Angelának, 1966-tól 2020-ig.

Te vagy a Celtic, a United…

a legjobb csapat, ami létezik.

Külön köszönet James Hodgkinsonnak, Toby Buchannek, Ruth Logannek, Valentina Paulmichlnek és Ilaria Tarasconinak a segítségért, és mindenkinek a John Blake-nél és a Bonnier-nél.

Továbbá Dave Morgannek, Chris Hockley-nak, John Murray-nek, Tim Poole-nak, Darren és David Simpsonnak, Rupert Morrallnak és Will Webbnek, Kevan Manwaringnek, Ben Felsenburgnak, Colin Forshaw-nak, Ian Rondeau-nak, Steven Gordonnak, Russel Forghamnek, Roy Stone-nak, Lee Hassallnek, Danny Bottonónak, Mick Morrisnak, Catherine Collinnak, Tom Henderson Smithnek, valamint Sallynek és a hayle-i St Julia’s Hospice teljes személyzetének.

No és persze: Frankie-nek, Jude-nak, Natnek, Bobnak és Stephennek, anyának és apának.

BEVEZETÉS

2020. november 15-e, vasárnap óta a Formula–1 krónikái Lewis Hamiltont is egy napon említik Michael Schumacherrel, miután az isztambuli Tuzlában aznap elnyerte a hetedik világbajnoki címét. A brit a megnyert futamok számát tekintve már a megelőző hónapban lehagyta a német mestert – Schumacher 91 győzelmet könyvelhetett el, míg Lewis Hamiltont 2021 közepén alig egy diadal választja el a bűvös százastól. Törökországi győzelme és további 99 nagydíja egyben azt is jelenti, hogy ő minden idők legsikeresebb autóversenyzője. A hetedik trófea immár ott díszeleg hat társa mellett, melyeket 2008-ban, 2014-ben, 2015-ben, 2017-ben, 2018-ban és 2019-ben emelhetett a magasba.

Teljesítményét jól érzékelteti, hogy szülőhazájában Sir Jackie Stewart volt az elődje, minden idők legeredményesebb brit autóversenyzője – három világbajnoki címmel. Miután ismételten világbajnok lett, Lewis átmulatta az éjszakát. Pontosan tudta, milyen jelentős mérföldkőhöz érkezett. „Hihetetlen érzés Michaelhez hasonlóan elnyerni a hetedik trófeát. Ezt üzenem minden kiskölyöknek a világban, aki a lehetetlenről álmodik: ti is képesek vagytok rá.”

Lewis bebizonyította, hogy ő a földkerekség legjobb pilótája. A Stevenage-ből érkező fiú a szerény kezdetek után igazi globális szupersztárrá, médiajelenséggé nőtte ki magát. Arca ott díszelgett a motorsporthoz még érintőlegesen sem kapcsolódó magazinokon és plakátokon, a világ összes tévés showmanje vele akart társalogni.

Lewis Hamilton az F1 első számú celebje lett, messze-messze több egyszerű autóversenyzőnél – de hát mégiscsak az autósportban szerzett nevet magának. Göröngyös út vezetett a sztárságig – elég csak visszaemlékezni az első és második bajnoki cím közt eltelt hat terméketlen esztendőre. Útközben összeveszett apjával, Anthonyval (akivel 2014-ben végül kibékültek) és látta távozni a McLarentől mentorát, Ron Dennist, mielőtt ő maga is elhagyta volna a legendás versenyistállót, amit kölyökkora óta a második otthonának tartott. 2013-ban igazolt át a McLarentől a mind eredményesebb Mercedeshez – éppen Schumacher utódjaként –, és sikert sikerre halmozott.

Némelyek mégis azt állították, hogy bármekkora király is legyen a pályán, a brit nagyközönség szívébe sosem fogja belopni magát. Kárhoztatták, amiért túlzottan arrogáns, túlságosan is vonzza a pénz, a siker, a csillogás – mindent egybevetve nem éppen szimpatikus figura. Ez az elmélet kétszer is megdőlt, amikor Lewis Hamilton elnyerte a BBC 2014-es és 2020-as Az Év Sportolója címét, amelynek odaítéléséről kizárólag a nagyközönség döntött. És ha ez sem lenne elég, a csodálatos 2020-as esztendő megkoronázásaként felterjesztették a brit lovagi címre is.

A 2021-es idény is bőven tartogatott izgalmakat, hiszen Lewis nem mással vívott párharcot az áhított nyolcadik világbajnoki trófeáért, mint a szárnyaló hollandi Max Verstappennel. A 23 esztendős trónkövetelő a 35 éves legendával szemben. Sokan hangosan kételkedtek Lewis elszántságában és elhivatottságában – ők az idény felénél szép csendben visszavonulót fújtak, amikor (nem kevés merészség és vakmerő manőver árán) Lewisnak a harminckét pontos hátrányból sikerült nyolcpontos előnyt kovácsolnia.

Ez az ő története – egy egészen kivételes történet. Kezdve a grenadai családi gyökerektől, a szerény indulástól és a stevenage-i önkormányzati lakástól a motorsport alsó kasztjaiban is acélos eltökéltséggel vívott élethalálharcon át egészen a dicső F1-es debütálásig, a 2008-as első világbajnoki trófeáig és a Verstappennel vívott 2021-es csatákig.

Emelkedj fel, Sir Lewis Hamilton – A Legnagyobb –, íme, az életed.

Frank Worrall

London, 2021

1. FEJEZET

KÜLÖNLEGES A JAVÁBÓL

Először is, egy szívből jövő bocsánatkérés tőlem és Damon Hilltől: magam is a többséget erősítettem, mely 2007 januárjában egyetértett Damonnal abban, hogy Lewisnak jó esetben egy fél idénye lesz a bizonyításra. Még rá is tettem egy lapáttal, amikor kijelentettem, hogy talán ennyitől is besokall, és szép csendben félrehúzódik, netán visszatér a GP2-be, amíg készen nem áll arra, hogy valódi nagy formátumú pilótaként támogassa Fernando Alonsót, aki megállíthatatlanul tör előre a harmadik világbajnoki címe megszerzéséért. Bocs, Lewis…

Ez is mutatja, mennyire nem vagyunk tévedhetetlenek. Bizony, még a nagy Damon Hill is hibázhat, pedig ő aztán tud egy s mást az autóversenyzésről. Persze voltak arra utaló jelek, hogy Lewist minden előzetes képzés nélkül dobták be a mély vízbe; és a McLarennél töltött kilenc év, a McLaren-csapatfőnök, „Big Ron” Dennis általában csalhatatlan ítélete, illetve Lewis előző GP2-es idényben nyújtott teljesítménye és eredménye is mind-mind az újonc mellett szóltak. Egy dologban már akkor biztosak lehettünk: Lewis Hamilton nem egyidényes csoda. A fiú hosszú távon indul. Végre egy brit szuperhős, akit az egekig magasztalhatunk.

Lewis Hamilton nem csupán ígéret: különlegesség a javából, aki könnyedén hódítja el ezt a címet a Chelsea egykori edzőjétől, José Mourinhótól. Az ifjonc, akit Formula–1-es körökben hamarosan „Stevenage-i Rakétaként” emlegettek, sorban döntögette a rekordokat, ahogy egyre feljebb tört. Az első fekete Formula–1-es pilóta; az első kezdő, aki egymás után kettőnél több dobogós helyezést ért el; az első fekete pilóta, aki Formula–1-es Grand Prix-t nyert; a versenyek történetében csupán a második autóversenyző, aki egynél több futamgyőzelmet ért el első Formula–1-es bajnoki idényében; az első, aki debütálása évében többször is pole-pozícióból nyert; a legfiatalabb brit, aki nagydíjat nyert, és a legfiatalabb pilóta a világbajnoki tabella élén. No meg persze a legelső kezdő és fekete autóversenyző, aki már legelső idényében eséllyel indult a bajnoki címért.

Amint a rekordok is mutatják, az első idény valóban szédítően alakult – és még csak ekkor kezdett belejönni. Az idény végére Lewis Hamilton lett a legesélyesebb arra, hogy elnyerje az áhított BBC Év Sportolója díjat 2007 decemberében – olyannyira esélyes volt, hogy a Paddy Power fogadóirodánál már júliusban sem lehetett fogadást kötni rá. Neki köszönhetően máris visszavonhatatlanul megváltozott a Formula–1 arculata. A motorsport egyre szélesebb és sokszínűbb tömeghez jutott el: unalmas rétegigényből mindenkit megmozgató látványossággá alakult, immár nem csak a technikai sportok szerelmeseit töltötte el izgalommal.

Saját elmondása szerint Lewist megdöbbentette, amikor a viszonylagos ismeretlenség után szinte egyik napról a másikra ünnepelt híresség lett. „Elképesztő – nyilatkozta –, ezen a héten is egy csomó kölyök írta meg nekem, hogy autóversenyző akar lenni. Én is jártam az ő cipőjükben, ezért most próbálok rendes példakép lenni. Nagyon hirtelen jött ez a hírnév, és lassan kezdem megérteni, milyen súlya van a tetteimnek – különösen a gyerekek szemében, akik felnéznek rám.”

Chris Hockley Formula–1 szakértő és Sun-újságíró szintén elképedt azon, ahogy Lewis megváltoztatta a sportrajongók demográfiai összetételét. Hihetetlenül gyors fordulatról számolt be: „Amilyen sebességgel emelkedett a hírnévbe, ugyanolyan szédítően nőtt a futamok nézettsége a brit tévében, kerek 50 százalékkal. És ez a lelkesedés világszerte megmutatkozik – még a Nascar-rajongó Amerika is kénytelen volt felkapni a fejét, és odafigyelni a feltörekvő újoncra, amikor letaszította trónjáról a világbajnokot, és megnyerte az amerikai nagydíjat.

Mint egy világraszóló tündérmese, olyan ez. A bármixerektől a lelkészekig, az újságos fiúktól a vállalatvezetőkig hirtelen mindenkinek megvan a maga véleménye Lewisról, és figyelemmel követi a fejlődését. A Formula–1 többé nem anorákos és benzingőzös technojunkie-k világa, akik arra izgulnak, ha a Ferrari mérnökei 0,63 százalékkal csökkentik az első szárnyprofil légellenállását. Ma azok az asszonyok, akik évtizedekkel ezelőtt feladták a próbálkozást, hogy megértsék férjük fura rögeszméjét a »körbe-körbe szaladgáló autók« iránt, odaülnek a tévé elé, és azt kérdezgetik: Na, hogy áll Lewis? Nem sok kell már ahhoz, hogy a rendőrök azt kérdezzék a gyorshajtótól: Kinek képzeli magát, Lewis Hamiltonnak?”

Lewis Hamilton 2007-ben felért egy korty friss levegővel – sokak szerint ő testesítette meg azt az izgalmat, ami rég kiveszett a Formula–1-ből. Története mintha a hollywoodi álomgyárban született volna meg, de épp az benne a szép, hogy valóságos, amennyire valóságos és földhözragadt ő maga is – szemben a sportág többi szereplőjével. Ebben a nagy pénzekkel és nagy nevekkel fémjelzett világban Lewis éppen kivételes tehetségének, ügyességének és az elbizakodottság teljes hiányának köszönhetően lett a legnagyobb sztár már az első idényében. Mintha a semmiből bukkant volna fel, pedig természetesen céltudatosság és sokévnyi küzdelem állt a háttérben – a vitéz szabólegény történetének hátterében, aki arra született, hogy a Formula–1 királya legyen.

Megkérdeztem a McLaren-csapat egyik tagját, ezért álltak-e ki teljes mellszélességgel az új fiú mellett. Névtelenséget kérve elárulta, hogy az okok közt szerepelt ez is, ugyanakkor érzékeltette, hogyan gondolkodott a csapat Lewis és csapattársa, Fernando Alonso viszályáról, ami alaposan rányomta a bélyegét az első idényre. „A sajtóban mindenfélét összeírnak arról, hogy Alonso szerint azért toljuk annyira Lewist, mert brit… de ez baromság. Egy csónakban evezünk; együtt vagyunk a McLaren. Big Ron [Ron Dennis] nem tűrne meg ilyesmit a csapatban. Újoncként éppenséggel Lewis kapta a lassabb autót.

Csakhogy Lewis kivételes tehetség – keményebben hajt, mint a legtöbb régi pilóta, és megvan benne az a varázslat, ami sokakból hiányzik. Elnézem őt a szabadedzéseken, és eszembe jut, miért is akartam részese lenne a Formula–1-nek. Sokszor úgy tűnik, Alonso csak hisztizik és görcsösen kapaszkodik a címébe, Lewis meg hátratett kézzel is legyőzi. Mintha meg se erőltetné magát, mindig kedélyes, a közönség pedig imádja.

A helyzet az, hogy Alonso remek pilóta, óriási bajnok és igazából rendes fickó, csak Lewis valami egészen különleges. Felejtsd el azt a hülyeséget, hogy az első fekete fickó, és a többi, és a többi – mindettől függetlenül nemzedéke legjobb pilótája lehet. Borzongató a tudat, hogy részese lehetek ennek az egésznek, és igen, még Big Ron is fel van tőle dobva.”

Fel bizony. Azt is rebesgették, hogy a mesteredző Sir Alex Fergusonhoz hasonlóan szinte új életre kelt a csapatában kibontakozó új tehetségtől, aki miatt a korai nyugdíjba vonulásról szőtt terveit is sutba dobta. Amikor Lewis megnyerte az első nagydíját, a nagyember könnyes szemmel nézte (bár később azt állította, hogy csak csípte a pezsgő). Dennis akkori feleségének, Lisának is Lewis volt a gyengéje – úgy tűnt, hogy hangosan éljenzi, amikor megdöntötte Alonso montreali körrekordját (1:15.707-tel a spanyol 1:16.163-a ellenében).

Egy hasonlóan megrendítő pillanatban Big Ron beviharzott a szobájába, miután 2007 júliusában a nürburgringi szabadedzésen Lewis balesetet szenvedett. Egy bennfentes szerint a kezébe temette az arcát és elsírta magát, amikor Lewist a pályáról egyenesen a kórházba szállították, oxigénmaszkkal az arcán és infúzióval a karjában.

Lewis Hamilton egy brit vasutas félvér fiaként látta meg a napvilágot. Apja a karib-tengeri Grenada szigetén született; ő maga az első afrokaribi származású pilóta lett a Formula–1-ben. Anthony sokat szűkölködött és spórolt, néha három állást is vállalt egyszerre, csak hogy a fiának esélye legyen a versenysportban. Támogató hozzáállásával óriási hatást gyakorolt rá. Lewis később így rótta le előtte a tiszteletét: „Hihetetlenül szerencsés vagyok, hogy apám támogatott: nem emlékszem egyetlen versenytársamra sem [a kezdeti gokartos időkből], aki hasonló környezetből érkezett volna. Mindegyiküknek vagyonos szülei voltak. Tudom, hogy lesznek még nehézségek a pályámon, de úgy állok hozzá, hogy ha könnyű lenne világbajnokságot nyerni, akkor mindenki azt tenné.

Azt hiszem, annak köszönhető ez a hozzáállás, hogy kilenc vagy tízéves korom óta minden hétvégét a versenypályán töltöttem, szóval nem lógtam és csináltam mindenfélét a barátaimmal. Apámmal voltam, ő lett a legjobb barátom. Ha pedig be akarsz illeszkedni a felnőttek közé, gyorsabban kell tanulnod, mint a többi fiatalnak. Gondolom, így egy csomó iskolai hülyeségből kimaradtam, viszont hamar rájöttem, hogy megkapok minden játékot, amit akarok, ha tovább küzdök és nyerek a McLarennél.”

Ez a céltudat – vagy, ha úgy tetszik, csőlátás – állította rá Lewist a siker útjára már hatéves korában, amikor először tűnt ki a gokartban. Ennek a tehetségnek köszönhette a ma már legendás találkozást: 1995-ben reményteli és reménykeltő ifjoncként ismerkedett meg Ron Dennisszel, és miután egyetlen pillanatig sem kételkedett saját tehetségében, habozás nélkül autogramot kért leendő munkaadójától, míg a többi fiú félve a háttérbe húzódott. „Odaállt elém, és közölte, hogy mik a tervei a jövőt illetően – emlékezett vissza Dennis. – Egyenesen a szemembe nézett, és elmondta, hogyan fogja folytatni a karrierjét. Nem mondom, egyből lenyűgözött.”

Dennis ezután elkezdte követni a pályáját, néhány évvel később pedig bevette őt a McLaren tehetséggondozó programjába, hogy kilenc év alatt kerek ötmillió dollárt fektessen belé. Lewis ebben az időszakban Dennistől tanulta ki a szakma csínját-bínját, aki egyetlen végső célt tűzött ki elé: a világbajnoki címet. Idővel tényleg ő lett a legjobb, a sikerek nyomán mégsem szállt el magától. „A magabiztosság gyakran nagyképűséggel párosul – fogalmazta meg Dennis –, Lewisban azonban egy csepp arrogancia sincs.”

Lewis később is igazolta ezt a kijelentést, amikor mindig kemény munkájának és hitének tudta be a sikereit. Egy mélyen hívő katolikus család sarjaként így nyilatkozott: „A hitem nagyon fontos számomra. Szívből hiszek Istenben, abban, hogy a tehetségem az Ő ajándéka, és abban, hogy áldott vagyok. Szerintem minden pilóta tehetséges, néhányan azonban készen állunk arra, hogy kemény munkával a lehető legtöbbet hozzuk ki a tehetségünkből. Sokan nem rendelkeznek akkora tehetséggel, mint Kimi Räikkönen [a Ferrari első számú pilótája és Alonso után Lewis akkori fő vetélytársa], de keményebben küzdenek azért, hogy jobbak legyenek nála. Nem tudom, tehetségesebb vagyok-e Fernando Alonsónál, de azt igen, hogy keményen küzdök.”

A Formula–1-re gyakorolt azonnali és rendkívüli hatása miatt magától kínálkozik a párhuzam Tiger Woodszal és a golf világában elért sikereivel. Akárcsak Woods, Lewis is megnyerő, jóvágású és kiemelkedően tehetséges. Ő maga így vélekedik erről: „Nyilván jó dolog, ha az embert Tiger Woodshoz hasonlítják, csak nem szabad elfelejteni, hogy én nem Tiger Woods vagyok, hanem Lewis Hamilton, ez pedig a Formula–1, nem a golf. Nem vagyok benne biztos, hogy ugyanolyan hatást gyakorlok. Ha igen, az csak jót tesz ennek a sportágnak. Remélem, én is elérem a Formula–1-ben, amit ő a golfban.”

Rory Ross világszerte elismert F1-szakértő kiemelte, hogy Lewis nagyobb hatást gyakorolt a világra, mint ő vagy bárki más hitte volna: „Úgy árad szét a népszerűsége, mint a kelő nap fénye. Brazíliában háttérbe szorítja még Felipe Massáét, a Ferrari brazil pilótájáét is, különösen a favellákban, ahol úgy tekintenek Hamiltonra, mint a sajátjukra. Spanyolországban népszerűbb Fernando Alonsónál, a spanyol bajnok nem kis bosszúságára.”

Kevin Eason így írt a The Timesban: „Bernie Ecclestone dörzsöli a tenyerét. A Formula–1 tulaja benne ragadt egy showban, ami egyre több rajongót veszített. Schumacher zsinórban hozta a győzelmeket, de leszámítva Németországot és Olaszországot, a visszavonult egykori bajnok Ferrari-csapatának otthonát, milliók kapcsoltak el róla. Hamilton kész főnyeremény… és világszerte egyre inkább feltámad iránta az érdeklődés, már olyan távoli helyek riporterei is sorban állnak nála interjúért, mint Kolumbia és Oroszország.”

Tiger Woodszal ellentétben Lewis Hamiltonnak sokkal tehetségesebb riválisokon kellett felülkerekednie. Woods felemelkedése előtt a golf középszerűségbe süppedt, Lewisnak azonban egy sor kivételesen tehetséges és konok pilótán kellett átverekednie magát – ellenfeleken és csapattagokon egyaránt. Képességének és érettségének bizonyítéka, hogy a kettős világbajnok Alonso is kínkeservvel, már-már könnyek közt harcolt ellene – és azok a könnyek bizony sokszor tehetetlen dühéből fakadtak.

A két csapattárs párharca nagyban hozzájárult ahhoz, hogy 2007-ben tömegek fordultak a Formula–1 felé – mindenki látni akarta, képes-e kicselezni a fiatal bárányka az idősebb és láthatóan kevésbé bölcs csapattársát. Alonso abban a hitben került a Renault-tól a McLarenhez, hogy beteljesíti nagy álmát: mindig is olyan autót kívánt magának, mint a McLaren-Mercedes MP4-22. Azt gondolta, a sors rendelte el, hogy megmutathassa, mennyire nincs párja ebben az új autóban – olyan bajnok, aki méltán foglalja el az addig uralkodó Michael Schumacher trónját.

Ám ehelyett, míg Lewis sikersorozata folytatódott, Alonso csipkelődéssel töltötte az idényt. Azt állította, sosem engedhette el magát teljesen, mert a McLaren mint brit csapat igazságtalan előnyökhöz juttatta Lewist mint brit pilótát. „Tudtuk, hogy az összes támogatást és segítséget ő kapja” – jelentette ki, felvéve az áldozati bárány szerepét. Később is igyekezett kihozni a sodrából csapattársát és aláásni az önbizalmát, amikor következetesen „mázlistának” nevezte.

Ron Dennis pedig ugyanilyen következetesen visszautasította Alonso vádjait. „Egészséges vetélkedés folyik az autók köré szerveződő csapatok között, de kategorikusan kijelentem, hogy mindkét pilótának ugyanaz a felszerelése, támogatása és győzelmi esélye.” Dennis szemlátomást a látszatát is kerülni próbálta annak, hogy protezsáltjához húzna a szíve – akár egy apa, aki cégében alkalmazza a fiát és szántszándékkal megnehezíti az életét, hogy a többi dolgozó láthassa, nála nincs kivételezés. Időnként úgy tűnt, Lewis durva bánásmódban részesül attól az embertől, akit a bokszutcában csak úgy ismertek, mint a fogadott apját.

Bizonyos mértékig érthető, hogy miért került Big Ron dilemmába. Évi tízmillió dollárt fizetett a világbajnoknak, míg Lewisnak csak a 340 000-es alapgázsit. Mivel ilyen tekintélyes summát fektetett Alonsóba, nyilván szerette volna boldognak látni őt. Egy ideális világban Alonsóból kétségkívül újra bajnok lett volna, Lewisból pedig másodhegedűs.

Csak aztán az első kilenc futam átírta a forgatókönyvet. Silverstone után Alonso már 12 ponttal lemaradt Lewis mögött, és telesírta a spanyol sajtót azzal, mennyire rossz alkut kötött. Azzal az elvárással igazolt át a McLarenhez, hogy hősként fogadják, Lewis pedig önként beáll majd az őt dicsőítők karába – megmarad lelkes kölyökkutyának, akinek néha csont gyanánt odavethet egy-egy tanácsot, hátha egy szép napon megtanul majdnem olyan jól vezetni, mint ő. Igen ám, csakhogy egy világbajnokhoz képest, akinek öt évvel több tapasztalata van a Formula–1-ben, mint Lewisnak, Alonso néha elképesztően érzéketlennek, feszültnek és zordnak tűnt. A közönség nehezen tudta megkedvelni, és úgy tűnt, hogy az ifjú titánnak sikerült az idegeire mennie.

Alonso el is veszítette a mindennél fontosabb lélektani háborút az első idényes ifjonccal szemben, és a legjobb esetben is éretlenül, máskor egyenesen barátságtalanul – egy kétszeres világbajnokhoz méltatlan módon viselkedett.

Ahogy zajlott az idény, Lewist láthatóan felkavarta és értetlenséggel töltötte el a spanyol hozzáállása, hisz vele ellentétben ő mindvégig szívélyes és megközelíthető maradt, és mindig szánt időt azokra, akik a legjobban számítanak – a rajongókra. Egyikük, Allison Foster találóan fogalmazott, amikor azt mondta: „Hamilton egészen másként kezeli a rajongókat, mint a legtöbb pilóta. Öröm látni egy olyan versenyzőt, aki értékeli a rajongók támogatását; remélem, megmarad ilyennek.” Allison meg is nevezett egy másik brit pilótát, aki egészen másként viselkedett támogatóival: „A hazai nagydíjon tudomást se vett az aláírására várakozó húsz emberről, úgy tett, mintha ott se lennének. Egyetlen szó nélkül hagyta faképnél azokat, akik hajnali háromkor keltek, csak hogy mellette álljanak. Szerintem az a nagy különbség, hogy Lewis még nem felejtette el, milyen rajongónak lenni, és megpróbálni egy kicsit bátorítani a pilótát, akinek szurkolsz.”

A Formula–1 legendái hamar elkezdtek sorba állni, hogy méltassák a fiatalembert, aki idővel a sportág legnagyobb versenyzője lehet. Amikor Lewis szenzációs győzelmet aratott a 2006-os silverstone-i GP2-es futamon, Sir Stirling Mosst sikerült teljesen lenyűgöznie. Moss felesége, Suzy el akarta rángatni egy fontos találkozó miatt, de ő nem hagyta magát. „Csak egy perc, szívem. Gratulálnom kell Lewisnak.” David Coulthard – aki kezdetben óvatosságra intett, amiért Lewis oly sok mindent ért el már a legelején – így nyilatkozott: „Hogy Lewis mennyire jó? A fickó kétségkívül különleges. Azt mondanám, Senna és Prost ötvözete. Eddig volt Senna és Prost, Mansell és Piquet, azután Michael Schumacher. Épp most léptünk be a Lewis Hamilton-korba.” Még a háromszoros bajnok Niki Lauda is elismerte, mennyire ledöbbentették Lewis eredményei.

A legendás Formula–1-es szakkommentátor, Murray Walker szintén beszállt a méltatók karába, amikor arról beszélt, hogy Lewis könnyedén megfelel majd az egyre növekvő hírnévhez kötődő elvárásoknak: „Alapos mérlegelés után arra jutottam, hogy Lewis Hamilton lesz minden idők egyik legnagyobb autóversenyzője… Nincs elég szuperlatívusz arra, amit Lewis Hamilton versenyről versenyre művel… Ez egyszerűen példátlan a Formula–1 történetében. A kezdetektől követem a futamokat, de még életemben nem láttam ilyet, ez egyszerűen hihetetlen. Több mint lehetséges, hogy idén megnyeri a világbajnokságot, ami elképesztő lenne.”

Persze óhatatlanul akadtak, akik ellenvéleményt fogalmaztak meg – talán kevésbé meglepő módon éppen azok, akiket egykor szintén hősként ünnepeltek, most pedig hitetlenkedve nézték ezt a fiatal fickót, aki mintha a kisujjából rázta volna ki az egészet. Nigel Mansell elöl járt ebben – bár az igazsághoz hozzátartozik, hogy az idény későbbi szakaszában már ő is elismerte Lewist. Az 1992-es bajnok a következőket mondta: „Nekünk még futamokat és bajnokságokat kellett nyernünk ahhoz, hogy megkapjuk a jutalmunkat. Most úgy tűnik, már azelőtt jár a jutalom, hogy kiérdemelnéd… A McLarennek már rég kijárt a siker. Az időzítésen múlik minden. Ha a csapathoz érkező pilóta, a csapat és a motor passzolnak egymáshoz, az mindent megváltoztat. Nem tiszteletlenségből mondom… Szerintem ennek így kellett történnie. Én rögösebb úton jutottam el idáig.”

Eddie Jordan egy kissé partigyilkos megjegyzéssel azt is megkérdőjelezte, birtokában van-e Lewis a Formula–1 uralásához feltétlenül szükséges kíméletlenségnek: „Lewis szerencsés, amiért mögötte áll egy olyan tapasztalt és szervezett csapat, amit talán sehol máshol nem kapna meg, de ha azt kellene tennie, amit Schumachernek Villeneuve-vel vagy Hill-lel, vajon hogy boldogulna? Márpedig az kell a győzelemhez. A győzelem fejben dől el, és mindent el kell követni az érdekében. Aki mást mond, az vagy hazudik, vagy messze jár attól, amire képes lehetne. A versenyzőben kell lennie egyfajta acélosságnak, aminek Hamiltonnál még nem láttuk jelét, pedig anélkül le fogják söpörni. Ha nincs meg benne ez az arrogancia, sosem lesz sikeres. Alex Fergusonban megvan? Igen. José Mourinhóban? Naná. A győztesek ritkán kedves emberek. Próbálnak azok lenni, csak hát végtelenül önzők, végtelenül arrogánsak és feltétel nélkül hisznek a saját képességeikben. Semmi sem számít nekik, amikor a céljuk felé törnek.”

Az ilyen megjegyzésekre Lewis csak megvonta a vállát. Ő már csak ilyen: laza és könnyed, szükség esetén mégis keménykezű. Érdekes, hogy Jordan a nagy Schumachert említette. Az ő neve és Ayrton Sennáé újra meg újra előkerült Lewis vezetési stílusa kapcsán, sőt, később maga Lewis is megvallotta, hogy a példaképeinek tekintette őket: csodálta a német pilóta higgadtságát és gyermekként megsiratta a tragikusan elhunyt Sennát.

A 2007-es idényben Michael Schumacher megmaradt a Formula–1-es „operaház fantomjának”; neve és arca még visszavonulása után is kísértette a bokszutcát – kétségkívül elképesztő sikersorozatának utóhatásaként. És nekem is úgy tűnt, hogy Lewis vezetési stílusában megmutatkozik mind az ő, mind Senna hatása: Schumi higgadt és megfontolt megközelítése elegyedett a brazil heves agresszivitásával és kockázatvállalásával. Lélektani értelemben Lewis Schumacher gyilkos szándékával közelített a versenyzéshez – abban a tudatban, hogy a csata fele tényleg fejben dől el –, de nem idegenkedett attól sem, hogy a végletekig hajtsa magát és Senna stílusában vállalja a hajmeresztő, mégis kiszámított kockázatot, ha épp az kellett a győzelemhez.

Megkérdeztem Darren Simpson Formula–1-es bennfentest erről az elemzésről. „Igen, Lewis higgadt, következetes és szorgalmas, de van benne egy kis élesség is – vélte. – Például egészen közel megy a falhoz, ami lehetővé teszi számára, hogy elképesztő sebességgel jöjjön ki a kanyarokból. Vagy ott az a taktika, amit az amerikai nagydíjon alkalmazott a csapattársa, Alonso ellen, amikor egy középről jobbra, majd vissza enyhén jobbközépre védekező manővert használva épp csak elkerülte a büntetőpontot.

Ennyire a fal közelében autózni lélegzetelállító taktika, amikor bejön; csak imádkozzunk, nehogy egy napon a fal győzzön, mint Sennánál. Schumachernek a fal csak egyetlenegyszer okozott gondot, amikor 1999-ben Silverstone-ban eltörte a lábát. A többi esetben Schumacher győzni bármi áron mentalitása okozta a gondot, melynek köszönhetően a Formula–1 kezdett egyfajta kontaktsportra emlékeztetni. Damon Hill tudna mesélni.

Hamilton úgy vezet, mint egy gokartversenyző. Imádja a pálya szélét, későn fordul a hajtűkanyarban és későn vágja le a kanyar belső csúcsát. Vezetési stílusa leginkább Schumiét idézi még a korai német időkből. Sok éles befordulás, sok blokkoló fékezés.”

Amikor arról kérdezték, melyik egykori versenyzővel szeretne szembekerülni, Hamilton így felelt: „Olyanokkal, mint Juan Manuel Fangio, Alain Prost, Ayrton Senna és Michael Schumacher, mert mindig is ellenük akartam versenyezni.” A német pilóta kapcsán tréfával ütötte el a dolgot: „Abban az évben lépett le, amikor én megjöttem – nem tudom, van-e összefüggés a két dolog között!”

2007 októberére már azt beszélték, a német szupersztár talán visszatér a ringbe – ekkora volt a vonzereje az új fiúnak, aki könnyedén vette át a Formula–1 szupersztárjának szerepét. Lewis világa addigra gyökeresen átalakult: ünnepelt híresség lett, ám a csillogó felszín alatt megmaradt átlagos srácnak. Apja, Anthony így jellemezte: „Lewis két lábbal áll a földön, és amíg beleszólásom van az ilyesmibe, addig ez így is marad.” Igaz, miután fia Ausztráliában először állt fel a dobogóra, már arról beszélt, hogy ő sem teljesen naiv: ezek után Lewisnak aligha lehet átlagos élete és mehet végig az utcán anélkül, hogy felismernék. Anthony megértette, hogy az életük már soha többé nem lesz ugyanolyan: „Ez egy hihetetlenül érzelmes pillanat. Tíz évünkbe telt, amíg eljutottunk idáig. Nem akarom, hogy Lewis szem elől tévessze a lényeget. Hétköznapi emberek vagyunk, de igen, tudjuk, hogy a dolgok meg fognak változni.”

Még valaki gondoskodott arról, hogy Lewis ne szálljon el – a mosolygós arcú, 15 éves féltestvére, Nicolas, aki agyi bénulásban szenved, de édesapjukkal, Anthonyval együtt mégis minden futamra elkíséri Lewist. A fiúk kivételesen közel állnak egymáshoz. „Nicolas a legnagyobb ösztönző erő – mondja Lewis. – Ha ránézek, mindjárt más megvilágításba kerül az életem. Eljön minden versenyemre, mert nagyon közel állunk – érte versenyzek. Ő tart a felszínen, ő motivál. Mindig is szerettem volna egy testvért; és emlékszem, milyen izgatott voltam, amikor a szüleim [mindig így utal apjára és nevelőanyjára, Lindára] elmondták, hogy gyerekük fog születni. Szuper érzés volt látni, ahogy felnő, látni a problémáit és a gondjait, a tapasztalatait. Vele együtt megélni őket és látni, hogyan húzza ki magát belőlük. Szerintem ő egy csodálatos srác, nagyon szeretek vele lógni. Sokat versenyzünk például távirányítós autókkal. Vettem neki egy újat, azután magamnak is, hogy versenyezhessünk. Párszor levittem a pályára, ahol ilyenekkel versenyeznek, azóta is a fülemet rágja.

Nicolas imád versengeni, és ennél sokkal meredekebb kihívások várnak még rá. Hét évvel fiatalabb nálam és hatalmas forma. Agykárosodása van, de akkor is kezdeni akar valamit az életével – talán indul a paraolimpián vagy keres valami Formula–1-gyel kapcsolatos munkát. Azt se zárnám ki, hogy sportriporter lesz. Sokat lógunk együtt, ő ad nekem igazi perspektívát. A családomból elsősorban ő az, aki gondoskodik róla, hogy ne szálljak el, különösen a Formula–1-ben.”

A földön maradást olyan hagyományok is segítették, mint a családi ebéd a versenyek után, mindig kínaiból rendelt kajával vagy a családi és baráti csevejek a futamok előtt. Lewis így mesél erről: „Nem vagyok az a babonás fajta, aki amulettekben vagy vuduvarázslatokban hisz. Verseny előtt csak dumálok kicsit a családommal, azután beülök az öltözőbe, koncentrálok, és elindulok. Szerencsés vagyok, amiért a család és a közeli barátok támogatnak. Egy kezemen meg tudom számolni a barátaimat, de őket közel is tartom magamhoz. A bizalmat ki kell érdemelni.”

Szüksége is volt a családi és baráti jó tanácsokra, hogy ne szálljon el. Már az amerikai nagydíj idején is világszerte ismert hírességek taposták egymás sarkát, hogy találkozzanak a sráccal, aki meghódította az autóversenyzés világát. Még a szórakoztatóipar legnagyobb csillagai is a hatása alá kerültek – beleértve az énekesnő Beyoncét, akit elmondása szerint Lewis már első találkozásukkor magával ragadott sármjával és megejtő normalitásával.

Az amerikai rapper, Pharrell Williams is többször megjelent a pálya szélén, hogy támogassa Lewist. Az amerikai nagydíj idején így nyilatkozott: „Ő egy jó srác, minden eredménye ellenére jókora adag alázattal. Nyálasan hangzik, de ez hozott minket ide: nem a zsebében van a lényeg, hanem a szívében és a fejében.”

Közben sokan kiemelték példamutatását. Ő nyitotta meg a Formula–1 kapuit az olyan gyerekek előtt, akik korábban sosem hitték volna, hogy helyük lehet a jellemzően tehetős felső középosztálybeli fehérek által uralt sportágban. Ash Hussain a Mail on Sundaytól – aki maga is tabudöntögetőként ért fel az újságírás csúcsára – külön kiemelte ezt a jótékony hatást. Ash, aki egyébként hatalmas Formula–1-rajongó, a következőket mondta nekem: „Szilárd meggyőződésem, hogy Lewis autóversenyzésre inspirálja majd a kisebbségi családok gyermekeit. Szerintem azáltal, amit az elmúlt hónapokban elért, máris etnikai kisebbségek teljes generációját ösztönözte arra, hogy tagjai belevessék magukat a motorsportba, én legalábbis rengeteg emberrel találkozom, aki így gondolkodik. Az eddigiekhez képest már ez is forradalmi előrelépés.”

Ash azt is méltatta, hogy Lewisnak esze ágában sincs elhatárolódni a rajongóitól és játszani az elérhetetlen szupersztárt. Szerinte ezzel lopta be magát a fiatalok szívébe, és egész nemzedéküket arra bátorította, hogy vegyék ki részüket a jövőjük alakításából. „Egyszerűen remek fickó, valami egészen elképesztő. A tavaly nyári goodwoodi Festival of Speeden például szakadó esőben osztott autogramokat. Megtehette volna, hogy hazamegy, de ő ott töltötte az egész napot. Ez a különbség közte és a többi pilóta között – nem is kívánhatnánk különb nagykövetet a sport és az etnikai kisebbségek számára.

Sok szempontból emlékeztet Amir Khanra és arra, ahogy bevezette a bokszot a fiatal ázsiai közösségbe. Mindketten tisztességes, józan srácok, dacára minden tehetségüknek és hírnevüknek. Büszke vagyok Lewisra és Amirra, büszke vagyok arra, amit elértek, és arra a sok nagyszerű dologra, amit még el fognak érni. Mindketten igazi hősök és remek példaképek.”

Példakép és világszerte ünnepelt híresség… Milyen messzire kerültünk a szerény kezdetektől és Stevenage-től, ahol 1985-ben Lewis meglátta a napvilágot – hát még az ennél is szerényebb grenadai háttértől, ahonnan apai nagyapja Angliába emigrált. A sokévnyi odaadás és kemény munka, kezdve a hatévesen elért első gokartsikerektől, a McLarennél, az F3-ban és GP2-ben töltött tanulóéveken át végre meghozta a gyümölcsét.

Hogyan lett Lewis Hamilton a Formula–1 legjobban csengő neve? Nos, ideje közelebbről is megismerkednünk a fiúval, aki egy teljes nemzedék bálványává vált, aki nem csupán feltámasztotta a gyengélkedő Formula–1-et, de annak új királya is lett…

2. FEJEZET

GYÖKEREK, KŐSZIKLÁK, REGGAE

Grenada idilli karibi szigetén egy négyzetkilométerre messze több fűszernövény jut, mint bárhol a térségben, ezért Fűszerszigetként is ismerik. Errefelé létfontosságú exportcikk a fahéj, a szegfűszeg és a gyömbér, de legfőképp a szerecsendió (itt terem a világ szerecsendió-készletének 20 százaléka). Az ország gazdaságában a másik kulcsszerepet pedig az idegenforgalom játssza.

A sziget emellett egyre inkább annak köszönheti hírnevét, hogy kötődik Lewishoz – no meg a legendás nagyapjához, Davidson Hamiltonhoz. Tegyünk buszos kirándulást Grand Royba, és időzítsünk megfelelően – a középiskolai tanítási nap elejére vagy végére –, akkor el sem kerülhetjük. Ő az a fickó, aki egy csillogóan új kisbusszal viszi a gyerekeket iskolába és vissza, és aki akkor is sugárzóan elmosolyodik és integet, ha csak összeakad valakivel a tekintete. Ha mégis elkerülnénk, csak kérdezzünk rá, merre lakik Lewis Hamilton nagyapja, és bármelyik helybéli készséggel eligazít. Unokájának hirtelen jött sikere egy csapásra hírességet csinált az öreg Davidson Augustin Hamiltonból, és az öreg imádta ezt.

77 éve ellenére fürge és eleven volt, szeretett aktívan élni. „Lefoglalni az agyat és a testet, ez a hosszú élet titka – mondogatta. – Szeretek mindenfélét csinálni. Nem vagyok az a fajta, aki öregkorára begubózik.” A könnyen szerethető és okkal népszerű Davidson a helyi közösség oszlopos tagja volt, előrehaladott kora ellenére ezért is szállíthatta iskolába a kölyköket szeme fényén: az új kisbuszon.

A hátsó ablakán egy matrica hirdette a hitbéli meggyőződést és erkölcsi parancsot, ami alapján ez a büszke grenadai egész életét élte: Istené minden dicsőség. Unokája, Lewis is osztozik ezen, és mindig hangsúlyozza, hogy elképesztő eredményei mögött a Mindenható áll.

A matrica kapcsolódási pont a fiával (Lewis apjával), Anthonyval is. Anthony volt az, aki ragaszkodott hozzá, hogy apja lecserélje az általa korábban vezetett viharvert öreg Mitsubishit a vadonatúj, 20 000 dolláros buszra. Egy kis bevételről is gondoskodott Davidson számára, aki másként el sem fogadta volna az ajándékot. Anthony elmagyarázta neki, milyen megfontolás lappang a beruházás mögött – apja néhány fonttal kiegészítheti öregkori nyugdíját, ráadásul a gyerekek is nagyobb biztonságban jutnak el az iskolába –, így az öreg végül beadta a derekát.

Persze csakis azután, hogy kikérte felesége, Uelisia véleményét. Miután továbbadta neki mindazt, amit Anthonytól hallott, hozzátéve, hogy a pénz is kapóra jönne – habár a 20 pennys fuvardíjból aligha lesznek milliomosok –, az asszony végül áldását adta a vállalkozásra.

Uelisia – ma már az egyik közeli nyugdíjasotthon gondozónője – szintén az elvek embere, aki megingathatatlanul hisz a helyes, Istennek tetsző életben. A grenadai hetednapi adventista gyülekezet tagja, mi több, benne van a sziget adventistáinak 1983-ban alapított irányító testületében, a Grenadai Konferencia végrehajtó szervében. Talán ez utóbbi szerepköre is magyarázatot ad arra, miért gyökerezik családjában ennyire mélyen a keresztény etika. A hetednapi adventisták evangéliumi mozgalma kiemelt fontosságot tulajdonít a hittérítésnek és a hetednapként tisztelt szombatnak.

A mozgalom szóvivője kijelentette: „Egyházunkban arra helyezzük a fő hangsúlyt, hogy a lehető legtöbbet hozzuk ki Isten ajándékaiból. Hiszünk a tiszta, egészséges életben, a család fontosságában, a kemény munkában és Istentől kapott tehetségünk kibontakoztatásában, mind a családunk, mind a közösség érdekében. Hiszünk abban, hogy a szombat az Isten által rendelt nap, amikor családként és közösségként összeülünk a közös imádságra és közös étkezésre, ugyanakkor abban is hiszünk, hogy nem csupán szombaton, de minden áldott nap az eszméinkhez méltó életet kell élnünk.”

Lewis nagyszülei csendesen éltek. Davidson számára, ahogy mondta, nagy örömöt és elégedettséget jelentett, hogy visszaadhat valamennyit a közösségnek, amikor naponta megteszi a gyerekekkel a negyedórás utat Grand Roy és a közeli Szent János keresztény középiskola között.

Noha távolabb nem is állhatna a Formula–1 hedonista világától, Davidson büszke unokájára és a motorsportra gyakorolt hatására. Mi több, saját elmondása szerint ő maga sem bánta volna, ha versenyző lesz belőle – a sebességmámor tehát nem Lewisszal érkezett meg a családba, sokkal inkább nemzedékek óta a felszín alatt lappangott. „Fiatalabb koromban egy kicsit én is a sebesség királya voltam – emlékszik vissza. – Amint tizennyolc évesen megszereztem a jogosítványt, vettem egy motort. Fel-alá száguldoztam az utakon. Sosem okoztam balesetet, mégis azt mondogatták: »Vigyázzatok, Davidson a környéken jár!«” Davidson ezután egy Austin A40-es autót szerzett – meg is állították gyorshajtásért, amikor hatvanöttel repesztett az ötvenes táblánál. „Okultam belőle, és eldöntöttem, hogy lassítok kicsit. Ma már csak a kisbuszt vezetem, azt is öregesen – csakis harminc alatt!”

Természetes kedvessége és meleg szíve előtt tisztelegve a helyiek számára már mindig Dave bácsi marad. Különösen nagy becsben tartják, amiért mindenkire szakít időt – ha nem is azonnal, de előbb-utóbb feltétlenül. Elvis Glean, a bírósági törvényszolga és régi barát így nyilatkozott a Daily Telegraphnak: „Dave bácsi fiatalkorában legendásnak számított a 600 fős Grand Royban. Egyszer bő öt perc alatt letudta az utat Grand Roytól a következő part menti település, az öt kilométerre eső Gouyave rendőrőrséig. Akkoriban egy olyan nagy BSA motorral száguldozott, de mint a szélvész. Aggódtunk is, hogy rámegy az élete, de nem hinném, hogy valaha is lett volna balesete: született túlélő.”

A büszke Davidson nagypapa 2007 júliusában csatlakozott híres unokájához Silverstone-ban, hogy életében először megtekintsen egy Formula–1-es futamot. Akkor már évek óta nem látta őt versenyezni, ezért Lewis örült, hogy odarepült a „nagy bulira”: „Nagyapa hosszú-hosszú évekkel korábban járt egy gokartversenyen, de nagydíjon még soha. Eredetileg a családját indult meglátogatni, de szerencsére épp akkor zajlott a futam is.

A családomból sokan nem láttak még Formula–1-es futamot. Kiterjedt nagy családról beszélünk, én sem szerezhetek mindenkinek jegyet, szóval bele fog telni pár évbe, mire mindenki el tud jönni és megnézni. Örülök, hogy nagyapának végre sikerült, nagyszerű érzés újra látni őt.”

Davidson sugárzó mosollyal nézte a csapat paddockjából, ahogy unokája a harmadik helyen végzett, és a következő héten boldog emberként tért vissza Grenadára és a mindennapjaiba. Később bevallotta, hogy még meg is könnyezte az eseményt. „Olyan rendes fiatalember és olyan tehetséges versenyző – büszkélkedett. – Imádkozom, hogy kitartson a szerencséje és világbajnok legyen. Ugyan messze él tőlünk itt Angliában, de összetartó család vagyunk. Nagyon kedves fiatalember, aki tisztelettudó és gondoskodó másokkal szemben, nem csak vetélytárs.”

Davidson, a gondoskodó és odaadó nagyapa mintaképe nyilatkozott unokájáról a Sunday Mirrornek is: „Átlagos fickó. Szeret mókázni, reggae zenét hallgat és lejár a partra, amikor itt nyaral, néha a gyülekezetbe is eljön velünk. Olyan jó nevelést kapott az apjától, hogy a pénz sem változtatja meg. Jószívű és a valóság talaján áll, ahogy mindnyájan ebben a családban.”

Régebben, Davidson 25 éves korában az embereket még inkább foglalkoztatta a sziget elhagyása, mint a meglátogatása. A nyugati félteke második legkisebb országában (Saint Kitts és Nevis után) 1955-ben valóságos kivándorlási hullám indult meg Angliába, melynek részeként ő is abban a reményben kelt útra, hogy jobb élete lehet, mint szegénységtől és természeti katasztrófáktól sújtott otthonában. Csaknem újabb 25 év telt el, mire visszatért a szigetre, a gyökereihez.

Már egy ideje küszködött a megélhetésért Grenadán, amikor a kivándorlás mellett döntött. 1955-ben a British Transport is erre bátorította azokat, akik elvágyódtak a Karib-tenger térségéből: vezetői személyesen látogattak el a szigetekre, hogy tárgyaljanak a helybéliekkel arról, mit kínálhat számukra az Egyesült Királyság. Davidson azok közé tartozott, akik mindenáron szerencsét akartak próbálni. Nála akkor telt be a pohár, amikor a Janet-hurrikán abban az évben példátlan pusztítást végzett. Miután a hurrikánöv déli peremén fekszik, Grenadát az elmúlt hatvan évben csak három nagy trópusi vihar sújtotta, a Janet azonban súlyos károkat okozott, amikor 1955 szeptemberében 185 km/órás sebességgel végigsöpört a szigeten.

Noha a vihar elűzte a szigetről Davidsont, Fleet fivére Grenadán maradt és meggazdagodott. Unokája, Nigel Forrester grenadai tanár és Lewis másodunokatestvére elmesélte, hogy Fleet éppen abban a hurrikánban ismert rá élete nagy lehetőségére, ami elpusztította a sziget szinte valamennyi szerecsendiófáját: „Nagyapám – Davidson testvére – újra elültette őket, és kapott a lehetőségen, hogy megszerezheti a földet azoktól, akik el akarják adni. Nagyon jól jött ki az egészből. A Hamilton család állhatatos és eltökélt. Mindig feljebb akarnak jutni.”

Akárhogy is, Davidson meggyőződéssel vallotta, hogy ez a „feljebb” nem Grenadán van. Az itteni 15 százalékos munkanélküliségi ráta még a karibi térségben is kiemelkedőnek számított, és különösen a fiatalokat sújtotta, ezért hát felszállt az Angliába tartó hajó fedélzetére, és ezzel események egész láncolatát indította be.

A karibi szigeteken már a második nagy huszadik századi kivándorlási hullám zajlott. A korábbi az első világháború idején, a hadiiparban és a kereskedelmi flottánál dolgozókkal kezdődött, akik a kikötőkben és nagy iparvárosokban telepedtek le. Eleinte szívesen is látták őket, mert hozzájárultak a háborús erőfeszítésekhez, ám ahogy a brit katonák hazatértek a háborúból és a gazdaság belesüppedt a válságba, egyre fokozódtak az ellenérzések a bevándorlókkal szemben, akik elvették „a helyiek” munkáját. A háború utáni években a helyzet a nyílt ellenségeskedésig fajult, ennek ellenére a bevándorlók zöme brit állampolgárként tekintett magára és nem volt hajlandó hazatérni. A maradók alkották a karibi közösségek kemény magját az olyan nagyvárosokban, mint Cardiff, Liverpool és London.

A munkavállalók következő hulláma – s vele Davidson Hamilton – a második világháború után érkezett. Ekkorra a brit munkaerőpiaci tartalékok már kimerültek, ezért 1955 és 1962 között negyedmillió karibi kapott állandó munkavállalási engedélyt Nagy-Britanniában. Miután leszálltak a londoni Paddington, Victoria vagy Waterloo pályaudvaron a kikötőkből érkező vonatokról, sokan olyan iparvárosok felé vették az irányt, mint Liverpool, Manchester vagy Birmingham, a többség azonban Londonban maradt. Így tett Davidson is, aki a főváros nyugati részén telepedett le és a londoni földalattinak dolgozott: kezdetben síneket fektetett.

A britek az új bevándorlókat sem fogadták tárt karokkal. Már nem tekintették őket létfontosságú munkaerőnek, mint az első világháború idején, sokkal inkább gyanakvással szemlélték őket, mint a társadalmi feszültség potenciális fokozóit – attól tartottak, elveszik a helybéliek munkáját és megnehezítik a lakáshoz jutást. Az Oswald Mosley-hoz hasonló jobboldali agitátorok utóbb tehetségesen aknázták ki a helyi közösségekben lappangó ellenérzéseket. Davidson így mesélt erről a család egyik barátjának: „Nem volt éppen könnyű időszak. Épp csak megérkeztem egy új országba, de máris ujjal mutogattak ránk az utcán és mindenfélét a fejünkhöz vágtak. Akadtak persze olyanok is, akik jó szívvel fogadtak, de nehezen tudtuk otthonosan érezni magunkat.”

Egy évvel érkezése után, éppen a feszült légkör miatt született meg a Brit–Karibi Jóléti Szolgálat (BCWS), hogy gondoskodjon azokról, akik beilleszkedési nehézségekkel küzdenek. A háborús bombázások miatt hiány mutatkozott a bérlakások piacán, így Davidson és más bevándorlók gyakran találkoztak ablakokba kitett táblákkal, amelyeken olyan feliratok álltak, mint: „feketéknek nem kiadó” vagy „színes bőrűek kíméljenek”. Sok bevándorló végül olyan helyen kötött ki, ahol honfitársai és barátai már megvetették a lábukat, így a lakások is elérhetőbbé váltak. A trinidadiak jellemzően a Notting Hillen csoportosultak, így Davidson – aki a hajóúton összebarátkozott velük – szintén London nyugati részében telepedett le. A grenadaiakat történelmi barátság fűzte a legközelebbi karibi sziget, Trinidad lakóihoz, így Davidson egy, már az elődök által kitaposott úton járt.

Persze a főváros nyugati része sem volt éppen kánaán: egyes lakástulajok a lakhatási válságot kihasználva kipaterolták régi bérlőiket, és telezsúfolták az ingatlanjaikat bevándorlókkal, akiktől arcpirítóan magas bérleti díjat követeltek. Mindezek ellenére Davidson végül letelepedett a környéken, a fulhami Broughton Road 12a szám alatti kis lakásban szerelmével, Agnes Mitchellel. A párt 1956. május 26-án Maurice Beckett katolikus pap adta össze a közelben, a Stephendale Roadon álló Miasszonyunk-templomban. Davidson alig töltötte be a huszonötöt, és immár kalauzként dolgozott; huszonhárom éves menyasszonya pedig éppen munkát keresett. Pár évvel később néhány mérfölddel nyugatabbra költöztek, az actoni Avenue Road 82. alá, mielőtt még fiuk, Anthony Carl Arthur 1960. május 31-én meglátta a napvilágot a hammersmithi kórházban.

Anthony nyugati-londoni gyermekkora nem telt éppen felhőtlenül; apja szüntelenül aggódott is amiatt, hogy rossz társaságba keveredik. Mire a hetvenes évek végén Davidson visszatért Grenadára, Anthony már átköltözött a fővárostól 50 kilométerre északra eső Stevenage-be, melynek népessége akkor 40 000 fő körül járt. 2007-ben Lewis arról beszélt, hogy Anthony „eléggé megszenvedte”, hogy fiatalkorában elveszítette anyját, Agnest. A család azóta sem árult el többet arról, hogyan érintette őket a tragikus haláleset.

Stevenage szokatlan választásnak tűnt egy fiatal fekete férfi részéről: mivel túlnyomórészt fehérek lakták, a város sosem igazán vonzotta az etnikai kisebbségek tagjait. Stevenage lett az első a háború után épült városok sorában, ami kimondottan azért jött létre, hogy helyet adjon a Londonból kiszoruló lakosságnak. Az 1961-es népszámlálás adatai szerint a megelőző évtizedben összesen 172 877 fő vándorolt ki a Karib-tenger térségéből Nagy-Britanniába. A betelepülőkkel szembeni ellenségesség és rasszizmus újabb két évtizeden át fennmaradt, és még az 1980-as évek közepén is testet öltött a kisebb, mégis jelen lévő atrocitásokban.

A kedélyek kissé lehiggadtak, mire a fiatal Anthony Hamilton házasságkötése után letelepedett Stevenage-ben; de azért a helyzetet a nyolcvanas évek elején sem lehetett rózsásnak nevezni – kivált nem a grenadai gyökerű fiúnak, aki egy nála öt évvel idősebb fehér lányt, Carmen Larbalestiert vette feleségül.

Több remek újságcikk is született arról a „magányról” és „ellenségességről”, amivel az Anthony Hamiltonhoz hasonló feketéknek meg kellett küzdeniük a Stevenage-hez hasonló városokban. A befolyásos amerikai újságíró, ifjabb Leonard Downie a Washington Post tudósítójaként utazott Nagy-Britanniába, hogy felmérje az ország újdonsült városait és összevesse őket amerikai társaikkal. Leginkább azt szerette volna kideríteni, hogy az Egyesült Államokban tapasztalt urbanizációs problémák mennyiben tükröződnek vissza Nagy-Britanniában. Noha elismerte, hogy az új városok enyhítenek a lakhatási válságon, tudósítása helyenként kifejezetten nyomasztó volt, mivel azt is feltárta, hogy a bevándorlók nehezen jutnak „rendes álláshoz”, miközben súlyosan megszenvedik a „gettószerű” körülményeket.

Így ír erről: „A britek sikeresen használták az új városok egy részét arra, hogy enyhítsenek a nagyvárosi munkásnegyedek zsúfoltságán, és jobb otthonokhoz juttassák azok lakóit. A várostervezők gondoskodtak róla, hogy a hajlandóságot mutató üzleti vállalkozások és alkalmazottaik egy ütemben költözzenek ki Londonból, például Harlow-ba vagy Stevenage-be… Helyenként a lakosok és az ipar áttelepítése az új városokba annyira koordináltan történt, hogy az új városok lakosságának akár 85 százaléka is új lakóhelyén helyezkedett el – mint például Harlow-ban –, ily módon ugyanazoknak az érdeklődési köröknek hódolhatnak és ugyanazt a baráti kört tarthatják fenn, mint a hátrahagyott nagyvárosi környezetben. Mindazonáltal a munkások és munkahelyek rendkívül sikeres összepároztatása folytán Nagy-Britannia sok új városában túlzottan egységessé vált a lakosság összetétele. A leendő lakónak, ha ide akar költözni, állást kell szereznie az új város túlnyomórészt ipari vagy irodai vállalatainál, ezáltal minden településen aránytalanul magas a fehérgalléros és magasan képzett szakmunkások száma. Kevesen akadnak szakképzetlenek, nem fehérek vagy bármiféle bevándorlók, alacsony jövedelmű családok, vagy épp a spektrum másik végéről: a felső osztályba tartozók. Noha ez nem különösebben zavaró a britek számára, akik készséggel szegregálják magukat a társadalmi és gazdasági osztályok szerint, az új városok egyformasága és megegyező összetétele lehangolóan unalmas az idelátogató számára, minthogy túlságosan is emlékeztet az amerikai külvárosok gazdasági rétegződésére és ebből fakadó steril jellegére.

A szakképzetlen és alacsony jövedelmű munkások lehetőségeinek hiánya valós problémákat konzervál a nagyvárosokban – például Londonban, ahonnan a szakképzett, közepes jövedelmű és fehér munkásokat magukhoz vonzották az olyan új városok, mint Harlow és Stevenage, ily módon a legtöbb alacsony jövedelmű vagy munkanélküli pakisztáni, indiai és fekete bevándorló továbbra is az egyre romló, gettószerű körülmények foglya marad. E tekintetben az új brit városok – akárcsak az amerikai külvárosok és új lakótelepek – inkább rontanak, semmint javítanak a kritikus nagyvárosi problémákon” – vonja le a konklúziót.

Anthony Davidson természetesen az alacsony jövedelmű munkások közé tartozott: a brit vasúttól kapott szerény fizetésből épp csak eltengődött. Más talán meg is adta volna magát a sorsának, ő azonban eltökélten és oroszlánszívvel küzdött azért, hogy vigye valamire. Akárcsak apja, aki elhagyta Grenadát Nagy-Britannia kedvéért, ő is hatalmas kockázatot vállalt azzal, hogy egy számára ismeretlen terepre merészkedett. S ekkor még nem sejthette, hogy neki kell majd gondoskodnia egy istenadta tehetség felneveléséről és kibontakoztatásáról.

Barátainak így beszélt erről az időszakról: „Nem, cseppet sem volt könnyű. Eleinte úgy tűnt, egyik rémálomból [Londonból] a másikba költöztem volna, de akkor se futamodhattam meg. Elegem lett ebből, végre stabilitást akartam.” Ez végül 1985-ben, Lewis születésekor következett be.

1999-ben egy másik remek újságíró, a szintén Stevenage-ben élő és a Guardianben publikáló Gary Younge fantasztikus könyvben számolt be az Egyesült Államok déli részén tett utazásairól. Ebben többek közt azokkal a problémákkal is foglalkozott, melyekkel Anthony, majd később Lewis is szembesült.

Younge így írt: „Egy fekete család háromféle fogadtatásra számíthatott Stevenage-ben. Akadtak, akik tárt karokkal vártak. Akadtak, akik elviseltek. És persze akadtak, akik határozottan megvetettek minket… Ilyen volt például egy vézna fehér család, Norrisék, akik megálltak az út mellett, és rasszista kifejezéseket kiabáltak. Egyszer, amikor Norrisék túl messzire mentek, a mamám kihívta rájuk a rendőröket. A járőr ki is jött, de mint elmondta, semmit sem tehet az ügyben. »Attól tartok, ezen a környéken önök az etnikai kisebbség, ezért időnként el kell viselniük az efféle megnyilvánulásokat« – mondta.”

Szégyenletes dolog volt. Anthony mégsem hagyta magát megfélemlíteni és állta a sarat, ahogyan később Lewis is tette. Mindketten egyértelművé tették azok számára, akik beléjük kötöttek, hogy nem mennek innen sehová. Lewis még karatézni is eljárt, hogy meg tudja védeni magát. Előbb Davidson, azután a fia, Anthony is bizonyságát adta eltökéltségének és megingathatatlan meggyőződésének, hogy joga van boldogulni Angliában. Mindketten megmutatták, milyen is a híres Hamilton-büszkeség. A családban olyan mélyen gyökerezett a katolikus hit, hogy a Hamiltonok mindenkor kitartottak és kiálltak a meggyőződésük mellett. Igen, a kocka el lett vetve mind Anthony, mind Lewis Hamilton nemzedéke számára. Stevenage-ben – amit egy helybéli „kissé lélektelen és jellegtelen” településként jellemez – a 80 000-es lakosságból a feketék aránya manapság is csak 1 százalék; ennek ellenére, mint azt Gary Younge 2007 júniusában megírta a Guardianben: „A fekete Stevenage 100 százalékban kiáll a város leghíresebb szülöttjeiért.” Igen, Lewis Hamiltonról van szó – és Ashley Youngról, az ígéretes angol focitehetségről, aki a középiskolában egy osztályba is járt a majdani Formula–1-es szupersztárral. És kiálltak Albert Campbellért is, aki 1987-ben a város első fekete polgármestere lett.

A nehézségek, melyekkel nagyapja szembesült, amikor a faji ellentétektől terhes Nagy-Britanniát választotta új otthonának, kitörölhetetlenül belevésődtek Lewis Hamilton szívébe. Ma is pontosan tudja, mennyivel tartozik a rettenthetetlen Davidson Hamiltonnak. Ő és az apja, Anthony az a szilárd alap, amire felépítette sikerét – erre a két karibi kősziklára.

Manapság, ha meglátogatja Grand Roy-i rokonait, Lewis sokat nevet, élvezi a helyi konyhát és szívesen lazul a tengerparton egy hűsítő ital társaságában, miközben Bob Marley-t, vagy épp a reggae-legenda fiait, Ziggyt és Damiant hallgatja. Épp csak azt nem felejti el soha, mi mindenen ment keresztül a család, hogy ő és az apja jobb életet élhessen – olyan életet, amit soha nem élvezhetnének, ha Davidson nem kockáztat és vándorol ki Angliába.

A sikernek és a hírnévnek persze megvannak az előnyei, a csillogóan új kisbuszon túl is: a grenadai kormány hivatalosan is kinyilvánította, mennyire büszke híres szülöttére. Miután Lewis első idényében, 2007. június 10-én Montrealban mesés győzelmet ért el, és elnyerte a nagydíjat, Edwin Frank a Grenadai Turisztikai Tanács (GBT) és az idegenforgalmi minisztérium nevében így nyilatkozott: „Ezúton szeretnénk gratulálni Mr. Lewis Hamiltonnak a sikerért, melyet Formula–1-es pályafutásának első idényében ért el. A GBT fontosnak tartja kiemelni, hogy grenadai gyökerű brit pilótaként (akinek nagyapja a St John-i Concordból származik) dobogós eredményt ért el mind a hat futamon, melyen az idény során részt vett. A McLaren-Mercedes csapat tagjaként sikeresen bizonyította a Formula–1-es közösségnek, hogy valóban ő lehet a sport következő nagy ígérete.”

A 2007. június 10-én, vasárnap megrendezett montreali nagydíj futamán elért legutóbbi győzelme büszkeséggel tölti el a grenadaiakat és követendő példaként szolgál Grenada ifjú lakosai számára, akik annak bizonyságát láthatják ebben, hogy a kemény munka és a céltudatosság mindig meghozza a gyümölcsét.

Grenada kormánya és népe csatlakozik az ünneplő tömegekhez és üdvözli a tényt, hogy kivételes teljesítményének hála az emberek világszerte értesülnek grenadai gyökereiről. Ő maga a testet öltött grenadai szellemiség.

Ez nem is kétséges. Elég csak megnéznünk Lewis életének korai éveit…

3. FEJEZET

A BOYRACER

Bizonyos környékeken a társadalom előítéletes tagjai még a nyolcvanas években is rosszalló homlokráncolással tekintettek egy fekete férfi és egy fehér nő kapcsolatára, ami bizonyosan nem könnyítette meg Anthony Hamilton és Carmen Larbalestier házasságát. Az igazsághoz hozzátartozik, hogy London e tekintetben messze haladóbb és liberálisabb nézeteket vallott – már csak azért is, mert a Brixtonhoz és Notting Hillhez hasonló kerületekben jelentős fekete kisebbség élt.

Így nehezebben érthető, hogy Anthony és Carmen miért nem a fővárosban rakott fészket, hanem a hozzá képest kültelki Stevenage-ben, ahol, mint már említettük, még 2007-ben is alig kimutatható számban éltek feketék. Akárhogy legyen is, a pár tehát a shephalli tanácsi lakótelepen, a Peartree Way 57-es szám alatt, egy sorház legvégén telepedett le, és 1979. május 5-én a stevenage-i Szent Hilda katolikus templomban kötött házasságot. A tizennyolc éves Anthony még a vasútnál gürcölt szinte éhbérért, míg a huszonhárom éves Carmen – aki Birminghamben született, ahol apja, Maurice műszaki rajzolóként dolgozott – gyári szalagmunkát végzett. Ebbe a szerény és szűkös háttérbe született bele Lewis Carl Davidson Hamilton 1985. január 7-én, a stevenage-i Lister Kórházban. A karácsony nem sikerült valami fényesre – a pénzszűke, a gyengélkedő Carmen és a stresszes Anthony gondoskodott róla –, ám azon a hideg téli napon minden gondjukat félretették, míg a kisfiúban gyönyörködtek. Sokáig vártak erre a pillanatra, néha már azon tűnődtek, hogy Isten megtagadja tőlük a hőn áhított gyermekáldást. „Lewis azért is különleges a számomra, mert olyan hosszú ideig próbálkoztunk – vallotta be Carmen. – Már nem hittem, hogy valaha is megérkezik hozzánk.” Ő volt Carmen első gyermeke – Lewisnak van két fiatalabb féltestvére, Nicola és Samantha.

Anthony fejéből pattant ki az ötlet, hogy nevezzék el fiukat az amerikai aranyérmes atléta, Carl Lewis után, akire az előző évi, Los Angeles-i olimpia óta igazi hősként tekintett. Carl Lewis hihetetlen módon négy aranyérmet is szerzett: 100 és 200 méteres síkfutásban, magasugrásban és a 4 × 100 méteres váltóban. Anthony csak a legutolsó pillanatban egészítette ki a nevet a Davidsonnal, így tisztelegve apja előtt. Carmen azzal árnyalta az összképet, hogy ragaszkodott a keresztnevek felcseréléséhez, ily módon a fiú Lewis Carl lett. De már nem sokáig beszélhettek olimpiai bajnokok felcserélt nevéről és Lewis Carl Hamiltonról, tekerjünk csak egy kicsit előre…

Carmen a Daily Expressnek arról mesélt, hogy fia már a kezdetek kezdetétől természetes közegének érezte a motorsportot: „Lewis már azelőtt imádta a sebességet, hogy kibújt volna a legelső foga. Az első születésnapjára egy olyan nagy színes műanyag kormányt kapott a babakocsijára. Attól a naptól le sem vette róla a kezét.”

A pár öröme sajnos rövid életűnek bizonyult. Hónapokon belül nyilvánvalóvá vált, hogy a kapcsolatuk nem működik, így végül Lewis kétéves korában Anthony és Carmen szétköltözött – pontosabban Anthony költözött ki a Peartree Way-i lakásból, míg Carmen új barátja, Raymond Lockhart beköltözött. Carmen később hozzáment Raymondhoz és mindmáig boldog házasságban élnek. Maga Lewis is boldognak tűnt anyja és leendő nevelőapja otthonában. Egyébként is jó gyerek volt, aki sokat olvasott és focizott a lakótelepen a haverjaival. Könnyen barátkozott és mindig mosolygott, ezért kedvelték is a környéken, Shephallban.

Első oktatási intézménye alig 200 méternyire állt az otthonától. Lewis egy szem fekete fiúként is könnyedén beilleszkedett a Peartree Óvodába, melynek igazgatója, Carol Hopkins megerősítette, hogy mindenki szerette – igaz, ekkor még nem adta jelét annak a küzdőszellemnek, ami később az autóversenyzés nagyjai közé emelte: „A mindig mosolygós arca és a kedvessége maradt meg bennem. Láthatóan jól érezte magát a közösségben, de ezekben az években még nem versengett senkivel, csak élvezte az életet. Értelmes kis lurkó volt, és nagyon-nagyon normális.”

Persze ma már az óvodában is hősként tisztelik. A kölykök a 2007-es idényben saját „Lewis Hamilton-sarkot” hoztak létre, ahova felaggatták a róla szóló újságkivágásokat és bejelölték rajtuk a versenyeredményeit. „Ő olyasvalaki, akire felnézhetnek – magyarázza Carol Hopkins. – A saját hősük.”

Ötéves korára Lewis már élénken érdeklődött a kocsik iránt; Carmen szerint órákon át játszott a szobája padlóján szétszórt kisautókkal, melyeket idővel óhatatlanul versenyeztetni kezdett és a győzteseket fényes ceremóniával ünnepelte. Ekkoriban kezdett dodzsemezni a vidámparkban, ahol apja – leendő menedzsere – felfigyelt kivételes szem-kéz koordinációjára.

Hatéves korában már nemcsak anyjának tűnt fel, mennyire szereti az autókat. A barátok és szomszédok fejcsóválva-mosolyogva nézték, ahogy lelkesen játszik az utcán a karácsonyra kapott távirányítású kisautóval, míg a többi fiú tovább rugdalta a bőrt. Első autóversenyzős győzelmét is hatévesen érte el, amikor a Blue Peter gyerekmatiné versenyében más kölykök ellen is kiállt a távirányítható autóval.

Anthony, aki ekkorra már autóverseny-fanatikus lett, rendszeresen meglátogatta, és neki sem kerülte el a figyelmét fia lelkesedése. Mire Lewis iskolás lett, úgy döntött, hogy továbbmerészkedik egy lépéssel, és alkalmanként elvitte a fiát gokartozni.

Lewis először Spanyolországban, egy családi nyaraláson ült gokartban. Nem sokkal később Anthonynak sikerült összekaparnia 1000 fontot, hogy vehessen neki egy sajátot. Carmen így emlékezett erre: „Amikor az apja a nyolcadik születésnapja előtt egy gokartot vett neki karácsonyra, azt gondoltam, te jó ég! Vett neki egy teljes felszerelést, ruhát, sisakot, mindent, beültette a gokartba, Lewis meg már el is viharzott. Így lépett túl a játék autókon, és jutott a gokartokig, majd a Formula–1-ig.”

Elmondása szerint Lewis nyolcéves korától kezdett érdeklődni a Formula–1 iránt. Ayrton Sennáért rajongott leginkább, aki 1994-ben, fiatal rajongója kilencéves korában meghalt. „Gokartversenye volt azon a hétvégén, amikor Ayrton Senna meghalt – idézte fel Carmen. – Amikor meghallotta a hírt, nagyon felzaklatta magát, a kis szívem, de még Senna halála sem tántorította el. Már a legelején tudtam, hogy ekkora szenvedélynek semmi sem szabhat gátat.”

Lewis is emlékszik erre a hétvégére és megerősíti, hogy Senna halála nagyon megviselte. „Igen, kilenc voltam, amikor meghalt Ayrton Senna, a legnagyobb hősöm. Emlékszem, azon a hétvégén Hoddesdonban versenyeztem. Apának volt egy kis Vauxhall Cavalier-je utánfutóval. A Cavalier-ben ültünk és vártuk, hogy sorra kerüljek. Akkor tudtam meg, hogy Senna meghalt. Megviselt a dolog, de sosem szerettem kimutatni az érzéseimet az apám előtt, ezért elvonultam az utánfutó mögé, és ott sírtam. Ez fordulópont az életemben: ilyen fiatalon még azt hisszük, hogy a Sennához hasonlóak sebezhetetlenek. Azután kiderül, hogy ők is halandók. Ez megértette velem, hogy a lehető legtöbbet kell kihoznom a tehetségemből.”

Mire tízéves lett, Lewis és az apja élete örökre megváltozott, miután Anthony elvitte őt a Stevenage-től néhány mérföldre délre fekvő Rye House gokartpályára. Lewis már korábban is lekörözte apját, amikor együtt gokartoztak, de ezúttal közölte vele, hogy profi autóversenyző akar lenni. Tony Delahunty aznap szintén a Rye House-on tartózkodott fiával, a Lewisnál néhány évvel idősebb Andrew-val. Delahunty, a British Eurosport gokart-szakkommentátora így mesélt erről: „Anthony elmondta, hogy Lewis igazi sztár a modellautó-versenyzésben – tudja, a távirányítható kocsikkal –, meg hogy mindent megnyert, de jobbára csak felnőttekkel versenyzett, ezért olyasmit kerestek neki, ami jobban illett egy gyerekhez.” Delahuntyt lenyűgözte az ifjú Lewis – olyannyira, hogy egy éven belül már sajtóközleményeket adott ki róla.

Anthony persze tudta, hogy fia elhivatottsága ideális esetben jövedelmező lehet, mi több: bomba üzlet. Határozott és eltökélt emberként ő sem tétlenkedett abban a nyolc évben, mióta elváltak Carmennel – beleásta magát a számítástechnikába és immár rendszergazdaként dolgozott –, ennek ellenére úgy döntött, vállalja a kockázatot és mindent feltesz a fia jövőjére. Fizetés nélküli szabadságot kért a munkahelyén, hogy Lewis mellett lehessen, és közben alkalmi munkákat vállalt – olykor hármat is egyszerre –, például ő helyezte ki az ingatlanközvetítők tábláit. „Nem hiszem, hogy valaha adósságba verte magát – vélte Lewis –, de nem keveset dolgozott. Emlékszem, a főállása mellett Eladó táblákat rakott ki házakra, 15 fontot kapott darabjáért.”

Ezáltal Anthony Hamilton valóban rendkívüli hitről és elkötelezettségről tett tanúbizonyságot. És mindezek mellett született nyertes volt: miközben a fiának szentelte életét, alapított egy informatikai vállalkozást, amelyet sikerre is vitt (2007-re már 20 embernek adott munkát). De még ezek után, 47 évesen is azt hangsúlyozta, hogy a fia jövőjét mindennél előbbre sorolta. Ami akkoriban egyet jelentett azzal, hogy ő fuvarozta Lewist az országszerte vagy épp a tengerentúlon megrendezett versenyekre.

Anthony szigorú megállapodást között Lewisszal, melynek ráeső részét csakis akkor tartotta be, ha fia továbbra is kiemelkedő eredményeket mutat fel az iskolában és elkötelezi magát a versenyzés mellett. „A kezdetektől fogva azt akartam elérni, hogy Lewis odafigyeljen magára és soha ne térjen le a kijelölt útról a sok bulizás, az éjszakai kimaradások meg a többi kísértés miatt, ami a fiatalokat éri. Szerintem az őszinteség és a bizalom hatalmas szerepet játszott a kapcsolatunkban, ahogy Lewis egyre feljebb és feljebb lépett.

Mindig arra próbáltuk nevelni Lewist, hogy helyesen cselekedjen és megértse, milyen pozitív hozadékai vannak, ha a lehető legegyenesebben állunk a dolgokhoz, legyen az a gokartversenyzés vagy a tanulás. Azt mondtam neki, ha szemernyi kétsége is van valamivel kapcsolatban, inkább ne csinálja. Ugyanakkor abban is biztos voltam, hogy ha követi a tanácsaimat és hallgat rám, akkor néhány éven belül minden úgy alakul majd, ahogy szeretné.

Ilyenkor persze nagy a kísértés a mézesmadzag-taktikára, mondjuk azzal buzdítani a tanulásra, hogy »Jó, akkor kihagyjuk a következő versenyt«, de az az igazság, hogy Lewis egyszerűen túl jó volt ehhez.”

A karrierre vonatkozó döntés kihatott az életkörülményeikre is. Miután nyolc évig az anyja nevelte, a tízéves Lewis az apjához költözött, hogy nevelőanyjával, Lindával és féltestvérével, Nicolasszal éljen. Carmen és Raymond élete szintén új irányt vett, amikor összeházasodtak és Londonba költöztek.

Carment érthető módon elszomorította, hogy el kell válnia az általa felnevelt és szeretett fiútól, mégis úgy érezte, hogy így lesz a legjobb: Anthonyn látszott, hogy mindent meg fog tenni azért, hogy a fiuk a csúcsra jusson. Ahogy visszatekintett a válásra és a kétéves Lewisra, Carmen úgy látta: „Nem tett neki rosszat. Talán jobban is járt így, mintha megrekedtünk volna egy boldogtalan házasságban. Tony valaki akart lenni és ezt el is érte. Én csendes életre vágytam, és ez a különbség közénk állt. Nem tudtam elképzelni magam egy ilyen mozgalmas, kiszámíthatatlan életben, de ettől még nem gátoltam meg őt abban, hogy segítsen elérni Lewisnak, amire vágyik.”

Ha azokra az időkre emlékszik vissza, amikor a tízéves Lewis az apjához költözött, a rá jellemző szókimondással és büszkeséggel egykori férje előtt is megemeli a kalapját: „Mélyen elszomorított… de hagynom kellett, hogy az apjával legyen, aki nélkül nem lett volna belőle sztár. Az apja keményen hajtott azért, hogy előteremtse a pénzt a karrierjére. Lewis nem léphetett volna egyre előrébb, ha az apja nem dolgozik megállás nélkül; az autóversenyzés nagyon költséges sport. Milliók kellenek hozzá, és sok kölyöknek vannak milliomos szülei. Akik aztán nem értik, hogy a fiuk miért nem tud nyerni, ha Lewis tud. Hát, mert nem a pénzen múlik, hanem a tehetségen.”

Carmen cseppet sem örült, amikor a sajtóban Lewist hűtlen fiúként ábrázolták, és nyilvánosan is megcáfolt minden olyan hírt, miszerint úgy érezné, „kihagyták őt a nagy buliból”. Férjével, Raymonddal jelenleg a hertfordshire-i Letchworth Garden City egyik sorházában élnek. Az ingatlant 2006 júniusában vették meg 197 000 fontért. A környéket az Experian hitelminősítő brit háztartásokat osztályozó rendszere, a Mosaic ekként jellemzi: „Kékgalléros vállalkozások, fehér furgonos szakmunkások lakhelye”.

Lewis, Anthony, Linda és Nicolas mindeközben a hertfordshire-i Tewin Wood egyik milliós értékű családi házában laktak; és Lewis emellett egy 250 000 fontos luxuslakást is birtokolt a McLaren-főhadiszállás közelében, a surrey-i Wokingban. Anthony és informatikai cége sikerességét az is bizonyította, hogy már 2001 márciusában, azaz jóval Lewis Formula–1-es sikerei előtt kicsengetett 630 000 fontot az otthonáért egy olyan környéken, ami igencsak népszerű az olyan vállalatvezetők körében, akiknek inkább kifizetődő karrierjük van, semmint állásuk, drága kocsikkal járnak és a legegzotikusabb szabadidős tevékenységeket választhatják.