© Keresztesi József, 2025

© Jelenkor Kiadó, 2025

Minden jog fenntartva

Borítóképek: páva © Trevor McKinnon/Unsplash; háttér © Jazmin Quaynor/Unsplash, © Krakograff Textures/Arcangel

Szerzőfotó © Máté Péter

A szerző 2020-ban a Visegrad Fund három hónapos prágai alkotói ösztöndíjában részesült.

Felelős kiadó Nagy Boglárka

A Jelenkor Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Szenderák Bence

A szöveget gondozta Hradeczky Moni

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Borítótervező Féder Márta

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. készítette

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-518-448-4

Köszönet Márkus Noéminak a képi anyag összeállításához nyújtott segítségért.

A (szabadság mozi) versben található kollázsához felhasznált fotók forrása:

FORTEPAN / Mezei Attila (293403; 293335), FORTEPAN / Gödi Digitális Fotóarchívum (234177; 234173).

Tartalom

Traktátus az alanyi és a tárgyias költészetről

Csütörtök

A díj

A megúszásról

Finom kis pop

Egy mondat az adósságról

Tanácsok egy fiatal pályatársnak

Világdal

Érzékeny utazás

Shackleton-keringő

Tékozló fiú

(szabadság mozi)

Frutti di mare

Az elszabadult hajóágyú dala

Dózsa népe

Eukaliptusz, most!

És mi mégis

Beszélgetések a szexrobottal

Pályára futnak

Tétova duett

Taníts meg

A Mirabeau-híd

Harminc év múlva

Nyár végi bordal

Táncolj, világ!

Egy nehéz nap éjszakája

Biblia

A testről

A Reményhez

Gazdátlan galambszárnyak

Prágai levél Bertók Lászlónak

Október végi tankák

Elengedi az irodalmat

MCLXVIII. szonett

A keserűséghez

Traktátus az alanyi és a tárgyias költészetről

Sosem találkoztam Petri Györggyel.

Ha találkoztam volna Petri Györggyel,

miről beszélgettünk volna Petri Györggyel?

Biztos meghívott volna egy vodkára,

én visszahívtam volna egy vodkára,

így haladtunk volna vodkáról vodkára.

Beszélgettünk volna a költészet tárgyáról,

az alanyi költészet tárgyáról,

és a tárgyias költészet tárgyáról.

Arról, hogy az ember mit rejt el a versben,

és hogy mit ad ki magából a versben,

egyáltalán mi az, hogy ember van a versben.

Hogy amikor kivág egy font húst önmagából,

ennen Shylockja, kiadja magából,

akkor tőkehúsként adja ki magából,

vagy e hús révén egész mással számol,

száz gramm termékhez százhatvan grammal számol,

legalább száz napig érleli, úgy számol;

és akkor vajon friss pecsenyehúsként

vagy füstölt-szárított szalámihúsként –

a vers testében hol az ember húsként?

Lehet, hogy így kocsmáztam volna Petri Györggyel,

erről beszélgettem volna Petri Györggyel,

kilépőt is ittunk volna Petri Györggyel.

Jómagam, amikor ezt a verset írtam,

direkt nem Petri György modorában írtam,

pedig félig-meddig rá gondolva írtam.

Amikor ezt írtam, gondok között voltam,

önmagamban bizonytalan voltam,

keresztúthoz értem, válaszúton voltam.

Csütörtök

„Hajnalban Oroszország támadást indított Ukrajna ellen.”

Minden birodalmi képzelőerő merőben költőietlen.

Kávéval a kézben ücsörög hosszan a gép fölött,

és térkép lett a táj, a kávé gőzölög.

Később a szeletelt kenyér csomagolását záró

műanyag biszbaszt tartja ugyanebben a kézben épp,

és tétován megáll a kéz, hogy ez most kommunális

vagy szelektív hulladék.

Hogy hova dobja, hol a helye, döntés nem születik, üresben jár az elme,

nem születik döntés, nem a születés körül forog éppen a figyelme.

Mert a privát képzelőerő eltűnt belőle, nem találja,

pedig mindig számíthatott rá, ez volt eddig a legbelsőbb sajátja.

Eddig számíthatott rá, most fogalma sincs, hogy mi az, ami számít,

kommunális vagy szelektív, léphet-e bármit.

Nem képes megnevezni, nem tudja, mi az, ami benne

újra és újra és újra ugyanazokat a köröket futja egyre,

vagy hogy a kis műanyag biszbasznak egyáltalán van-e neve,

és hát eleve.

A díj

a kastély előtt tett le a taxi

elém jött három kedves hosztesz

a szobában ott várt egy tálca szendvics

de csak keveset ettem, mert a lazac jobb lesz

interjú előtt még szmokingot vettem

maradt egy órám a díjátadóig

vegyünk föl egy-két vágóképet

a kastélyparkban, ha már így adódik

elcsevegtem kicsit a stábbal

aztán azt mondtam, sétálnék egyet

a lombzúgásban, a fenyőmorajban

a beszédem előtt hogy elmélkedjek – – –

és a tó partján a lány

ott ült, a kezében hosszú bottal

és mosolygott a kakán

ahogy újra és újra előbukkan

azt mondta, figyelj jól

hogy a Hold alatti világ miről szól

minden ismétli önmagát

csak figyeld, figyeld a kakát!

este a kastély fényárban úszott

állva tapsolt a díszterem

és átvettem akkor az emlékplakettet

meg a harmincezer eurót, hát istenem

megtartottam a díszbeszédem

hogy a nyugati kultúra miért vesztes

és előkerült egy Dom Pérignon

ezerkilencszázötvenkettes

mindenki gratulált, aki csak számít

meg voltak kurvára elégedve

és úgy aludtam számban a lazac

ízével, mint egy Kodiak-medve – – –

és a tó partján a lány

ott ült, a kezében hosszú bottal

és mosolygott a kakán

ahogy újra és újra előbukkan

azt mondta, figyelj jól

hogy a Hold alatti világ miről szól

minden ismétli önmagát

csak figyeld, figyeld a kakát!