Honoré de Balzac

Modeste Mignon

Fordította Rónay Görgy

Fapadoskonyv.hu Kft.

Fapadoskonyv.hu Kft.

honlap: www.fapadoskonyv.hu

e-mail: info@fapadoskonyv.hu

Borító: Rimanóczy Andrea

ISBN 978-963-299-714-8

EGY LENGYEL HÖLGYNEK

Szolgaságban sínylődő ország leánya, ki angyal vagy

a szerelem, démon a képzelet, gyermek a hit, és

aggastyán a tapasztalat, férfi az ész, és asszony a szív,

óriás a remény, anya a fájdalom, és költő az álmaid

által: neked ajánlom, aki a Szépség is vagy, ezt a munkát; szerelmed és képzeleted, hited, tapasztalatod, fájdalmad, reményed s álmaid láncként tartják e történetet, mely

korántsem oly fényes, mint a költészet, melyet szívedben

őrzöl, s melynek látható megnyilatkozásai olyanok, akár

egy feledésbe merült nyelv tudósok tudományát

próbára tevő betűi.

DE BALZAC

1828 októberének közepe táján Simon Babylas Latournelle közjegyző Le Havre-ból Ingouville-be tartott, fiába karolva és felesége kíséretében, aki mellett, akár egy apród, a közjegyzői iroda helyettes vezetője, egy Jean Butscha nevű púpos emberke haladt. Négyük közül legalább ketten minden áldott este megtették ezt az utat, s ahogy most a teljes kanyarodóba értek, melyet az olaszok sziklaútjaihoz hasonló szerpentin vetett, a közjegyző körülnézett, nem hallják-e meg őket előttük vagy mögöttük valamelyik teraszról, és fölös óvatosságból még a hangját is lehalkította.

– Exupère – mondta a fiának –, próbáld ügyesen végrehajtani azt a kis műveletet, melyet nyomban megmagyarázok neked; ne firtasd, mi az értelme, s ha esetleg kitalálod, lelkedre kötöm, hajítsd abba a Styxbe, melynek a mások titkai számára ott kell folynia minden közjegyző és minden olyan ember lelkében, aki közhivatali pályára készül. Miután kellő tisztelettel, illendőséggel és hódolattal köszöntötted Mignonné úrnőt és Mignon kisasszonyt, Dumay-né úrnőt és Dumay urat, valamint Gobenheim urat, amennyiben ő is ott van a Pásztorlakban: a csönd helyreálltával Dumay úr majd félrevon az egyik sarokba, s mindaddig, amíg beszél hozzád, te (ezennel megengedem neked) kíváncsi szemmel Modeste kisasszonyt fogod nézegetni. Tiszteletre méltó barátom arra kér majd, távozzál el és sétálj egyet, aztán egy óra múltán, kilenc körül térj vissza nagy sietősen; próbálj úgy tenni, mint aki kifulladt, és súgd a fülébe halkan, de azért úgy, hogy Modeste kisasszony is meghallja: – Jön a fiatalember!

Exupère-nek másnap kellett indulnia Párizsba, hogy megkezdje jogi tanulmányait. Küszöbönálló elutazása folytán határozta el Latournelle, hogy fiát ajánlja cinkosul Dumay barátjának a fontos összeesküvéshez, melyet iménti rendelkezéséből gyaníthatunk.

– Csak nincs valamilyen szerelmi ügye Modeste kisasszonynak? – kérdezte Butscha félénk hangon főnöke feleségétől.

– Csitt, Butscha! – felelte Latournelle-né, és ismét férjébe karolt.

Latournelle-nét, az elsőfokú bíróság írnokának lányát születése eléggé följogosítja arra, hogy azt állítsa, bírói családból származik. Ez a nagyzolás máris sejteti, miért igyekszik e kissé túlságosan is rezes arcú hölgy magára ölteni annak a bíróságnak a méltóságát, amelynek ítéleteit atyja ura szokta körmölni. Tubákol; olyan merev, mintha karót nyelt volna; adja a tekintélyes asszonyt és tökéletesen hasonlít egy múmiára, melyet egy pillanatra újból életre varázsolt a galvanizmus. Éles hangjának megpróbál arisztokratikus lejtést adni, ez azonban éppoly kevéssé sikerül neki, mint műveletlenségének leplezése. Társadalmi hasznossága vitathatatlannak látszik, ha szemügyre vesszük virágokkal teletűzdelt kalapjait, a halántékán táncoló bodrokat és a ruhákat, melyeket vásárol magának. Ugyan hogy is sütnék el a kereskedők ezeket az áruikat, ha nem volnának Latournelle-nék! A tiszteletre méltó, szerfölött kegyes és ájtatos hölgy nevetséges furcsaságai talán föl sem tűntek volna; ám a természet, mely néha azzal szórakozik, hogy ilyen különleges lényeket teremt, ezreddobosi termettel áldotta meg, hogy minél jobban kiemelje e parlagi lélek találmányait. Soha nem tette ki a lábát Le Havre-ból, szentül hisz Le Havre csalhatatlanságában, mindent Le Havre-ban vásárol, a ruháit is ott varratja; azzal dicsekszik, hogy ő a körme hegyéig normandiai nő; tiszteli apját és imádja férjét. A kis Latournelle-nek volt bátorsága hozzá, hogy elvegye ezt a már meglehetősen nászontúli korban járó, harminchárom esztendős leányzót, sőt még egy fiút is tudott nemzeni neki. Minthogy azt a hatvanezer frank hozományt, amit az írnok adott, bárhol másutt megkapta volna, nem mindennapi rettenthetetlenségét annak tulajdonították, hogy el akarta kerülni a fölszarvaztatás veszedelmét, amitől személyes képességei aligha védték volna meg, ha netalán elköveti azt a meggondolatlanságot, hogy csinos fiatal nőt vesz el, és ezzel maga gyújtja magára a házát. Holott a közjegyző egyszerűen fölismerte Agnès kisasszony érdemeit (Agnèsnek hívták), és megfontolta, mily hamar elmúlik egy férj számára az asszony szépsége. Ami a jelentéktelen ifjút illeti, akit egy bírósági írnok a saját normand nevére kereszteltetett: Latournelle-né asszony még mindig csodálkozik rajta, hogy harmincöt éves és héthónapos korára anya lett, olyannyira, hogy ha szüksége mutatkoznék, akár ma is kész volna emlőjére vonni és tejével szoptatni a fiát – mert eszelős anyaságát csak ezzel a költői túlzással érzékeltethetjük.

– Ó milyen szép gyerek! – mondogatta templomba menet a kis Modeste-nak, minden hátsó gondolat nélkül mutatva szépséges Exupère-jére, aki előttük lépkedett.

– Hasonlít kegyedre – felelte Modeste Mignon, mintha csak azt mondaná: milyen rút idő van!

E tisztes személyiség igen-igen mellékes sziluettjét nyomban szükségszerűnek fogjuk látni, ha értesülünk róla, hogy Latournelle-né körülbelül három esztendeje „elefántja” volt a fiatal lánynak, akinek a közjegyző és barátja, Dumay olyasféle kelepcét akart vetni, amit A házasság fiziológiájában „egérfogónak” neveznek.

Ami Latournelle-t illeti, tessék elképzelni egy derék kis emberkét, aki oly ravasz, amennyire a legszeplőtlenebb tisztesség megengedi; az idegen föltétlenül gazfickónak gondolná fura képe alapján. Le Havre azonban réges-régen megszokta már a fizimiskáját. Gyönge látása miatt a tiszteletre méltó közjegyzőnek zöld szemüveget kell hordania, hogy óvja mindig vörös szemét. Meglehetősen ritka, pihékkel ékes szemöldökíve körülbelül ujjnyival az üveg barna kerete fölé domborul, s mintegy megkettőzi annak körét. Aki még sosem figyelte meg egy-egy járókelő képén, milyen hatást tesz ez a két egymás fölött húzódó, s egymástól üres csíkkal elválasztott körvonal, az el sem tudja képzelni, mennyire lenyűgözi az embert az effajta arc, kivált ha sápadt és beesett, s ráadásul olyan hegyesen végződik, mint Mefisztóé, ha a festők macskaszerű fejjel ábrázolják – mert Babylas Latournelle ilyesféle képzetet kelt az emberben. A riasztó zöld szemüveg fölött kopasz koponya emelkedik, s csak annál furfangosabban, mivel a tapintatlan paróka alól, mely mintha a mozgás képességével rendelkeznék, körös-körül fehér hajszálak lógnak ki; s ez a vendéghaj egyébként is mindig szabálytalanul tagolja a homlokot. Ha szemügyre vesszük a derék normandiait, feketében, mint egy fedelesszárnyú rovart, két pálcikaforma lábával, s tudván tudjuk hozzá, hogy a világ legtisztességesebb embere: önkéntelenül is kutatni kezdjük anélkül, hogy fölfedeznénk, mi lehet az oka ezeknek a fiziognómiai fonákságoknak.

Jean Butscha, ez a szegény, elhagyott fattyúgyerek, akit Labrosse írnok és lánya vettek gondjukba, kitartó munkájával irodavezetővé küzdötte föl magát, s gazdájától kilencszáz frank fizetést kap, továbbá lakást és ellátást, ifjúságnak nyoma sincs rajta, majdnem törpe, és bálványozza Modeste-ot: életét is odaadta volna érte. A szerencsétlen jószág két szeme a szemöldökök nyomott árnyékában olyan, mint két világos csőnyílás, arca himlőhelyes és szinte elvész a sűrű, göndör haj alatt; nem tud mit csinálni idomtalanul nagy kezével, s hétesztendős kora óta úgy él, hogy folyton csak szánakoznak rajta: nem magyaráz-e ez meg mindent? Hallgatagon, magába merülten, példás viselkedéssel, vallásos szívvel vándorolt abban a végtelen országban, melynek a Szerelem térképén az a neve, hogy Reménytelen Szerelem hazája, ott bolyongott a Vágy aszályos és fölséges pusztaságain. A groteszk irodavezetőt Modeste elnevezte titokzatos törpének. E csúfnév ösztönzésére Butscha elolvasta Walter Scott regényét; s így szólt Modeste-hoz:

– A veszély napjára elfogad egy szál rózsát titokzatos törpéjétől?

Modeste, olyan lesújtó pillantással, aminőt a fiatal lányok vetnek a nekik nem tetsző férfiakra, visszaűzte imádóját sárkunyhójába. Maga Butscha bús írnoknak nevezte magát, és sejtelme sem volt róla, hogy ez a szójáték egyidős az irodai címerpajzsokkal; de hát akárcsak főnökének felesége, ő sem járt soha Le Havre-on túl.

Azok számára, akik nem ismerik ezt a várost, talán nem árt néhány szót szólnunk róla, megmagyarázva, hová is igyekszik a Latournelle család, mert hiszen az irodavezető szintén családtagnak számít.

Ingouville ugyanaz Le Havre-nak, mint Párizsnak a Montmartre: magas domb, s ennek aljában terül el a város; a különbség az köztük, hogy itt a dombot a Szajna meg a tenger övezi, hogy Le Havre-t szoros erődítmény-gyűrű veszi körül, végül, hogy a folyó torkolata, a kikötő és medencéi egészen más látványt nyújtanak, mint Párizs ötvenezer háza. A Montmartre tövében palatetők óceánja tárja elénk mozdulatlanná dermedt kékes hullámait; Ingouville-ben mintha szélverte mozgékony tetőket látnánk. Az a magaslat, mely Rouentól egészen a tengerig húzódik a folyó mentén, többé vagy kevésbé távol a víztől, kincset érő festői képeket rejtve városaival, szorosaival, völgyeivel és mezőivel: ez a magaslat hallatlan értékessé tette Ingouville-t 1816-tól fogva, amikor Le Havre virágzása kezdetét vette. Ez a község lett a kereskedők Auteuilje, Ville d’Avray-ja, Montmorencyja; villákat építtettek itt maguknak e természetes amfiteátrum lépcsőzetein, s úgy élvezték a pompás kertjeik virágillatával átitatott tengeri levegőt. Ε vakmerő spekulánsok itt pihenik ki irodáik fáradalmait, itt szellőztetik ki tüdejükből egymásra zsúfolt, szűk, gyakran udvartalan házaik légkörét, mert a városban Le Havre népességének gyarapodása, az erődök könyörtelen szorítása és a kikötők bővítése miatt ilyen szűkösen építkeznek. S valóban, mily lehangoló Le Havre, és mily vidám Ingouville! A társadalmi fejlődés törvénye, mint valami gombát, sarjasztotta ki a Graville külvárost; ez ma már magánál Le Havre-nál is tekintélyesebb, és kígyózva nyúlik el a lejtő aljában.

Ingouville-nak fönt a tetőn csak egyetlen utcája van; s mint az ilyesféle fekvésű helyeken általában, a Szajnára néző házak szükségképpen óriási előnyben vannak az út túlsó felén állókkal szemben, melyek elől elveszik a kilátást, úgyhogy ezeknek, akár a nézőknek, lábujjhegyre kell ágaskodniuk, hogy ellássanak a tetők fölött. De azért, mint mindenütt, itt is vannak szolgalmi jogok. Néhány ház a tetőn magasabban fekszik, vagy olyan joga van a kilátásra, hogy szomszédjának csak bizonyos megszabott magasságig szabad építkeznie. A szeszélyes sziklába egyébként utakat vájtak, hogy amfiteátrumát kihasználhassák, így aztán egyik telek a városra néz, másik a folyóra, harmadik a tengerre. A dombot, bár nem végződik szakadékban, elég meredek sziklafal zárja le. A csúcsra kígyózó utca végéből láthatni a hegyszorosokat, melyekben néhány falu fekszik: Saint-Adresse és még két-három, nem is tudom milyen szentről elnevezett helység, és megpillanthatni az öblöket is, melyekben már az óceán morajlik. Ingouville-nek ez a fele majdnem kopár, és megkapó ellentétet alkot a Szajna völgyére néző szép villákkal. A növényzetet féltik a szél rohamaitól? vagy a költségektől félnek a kereskedők, mert ezek a lejtők komoly befektetést kívánnának?… Bárhogyan áll is a dolog, a kirándulók a gőzhajókról meglepődve észlelhetik, milyen kopár, milyen vízmosásos Ingouville nyugati része: akár egy rongyos koldus egy pompásan öltözött, illatos, gazdag úr mellett.

1829-ben az egyik utolsó házat a tenger felől, mely a mai Ingouville-nak valahol a közepe táján lehet, Pásztorlak-nak hívták, s így hívják talán még ma is. Eredetileg házmesterlakás volt, kis előkerttel. A ház, amelyhez tartozott, körülkerített parkban állt, virágágyakkal, madárházzal, üvegházzal, pázsitos térségekkel; s a villa tulajdonosának az az ötlete támadt, hogy ezt a házikót is összhangba hozza pompázatos otthonával, ezért átépíttette amolyan falusi laknak. Virágszegélyes, gruppokkal tarkított pázsitjától, villája teraszától alacsony fallal választotta el, s a fal mentén sövényt telepített, hogy elrejtse vele az épületet. A falusi lak mögött, melyet minden erőfeszítése ellenére is csak Pásztorlaknak neveznek, a gyümölcsös és a konyhakert húzódik. A tehén és tejgazdaság nélküli Pásztorlakot az úttól csak egy palánk választja el; karóit sem látni már, olyan buján benőtte a sövény. Az út túlsó felén a szemközti háznak, mely szolgalmi jog alá esik, hasonló palánkja, hasonló sövénye van, de szabad kilátást hagy a Pásztorlaknak Le Havre-ra. A villa tulajdonosának, Vilquin úrnak keserves szálka volt a szemében ez a kis ház. Mégpedig a következők miatt. Aki létrehozta ezt a nyaralót, melynek minden részlete erélyesen azt hirdette, hogy: Itt milliók ragyognak! – azért terjeszkedett ki annyira parkjával a vidék felé, hogy kertészei ne legyenek, mint mondta, közvetlenül az orra előtt. A Pásztorlakban, mikor elkészült, igazán nem lakhatott más, mint a ház barátja. Mignon úr, az előző villatulajdonos, igen kedvelte pénztárosát, fölajánlotta hát neki a lakást, és történetünk lesz rá a bizonyság, mily alaposan viszonozta Dumay gazdája szeretetét. Mert mindig a formaságokon lovagolt, tizenkét évre szóló, háromszáz frankos bérleti szerződést íratott alá Mignon úrral, aki egy percig sem vonakodott, s csak ennyit mondott:

– Kedves Dumay barátom, meggondoltad? ezzel kötelezed magad rá, hogy tizenkét esztendeig nálam élsz.

Mignon úr valamikor Le Havre leggazdagabb kereskedője volt, de bizonyos események következtében, melyeket majd elbeszélünk történetünk folyamán, javait el kellett adnia Vilquinnek, aki egyik vetélytársa volt a piacon. A vevő, azon való örömében, hogy hozzájutott a híres Mignon villához, elfelejtette megsemmisíttetni a bérleti szerződést. Dumay, nehogy nehézséget gördítsen az adásvétel útjába, annak idején mindent aláírt volna, amit csak Vilquin kíván; ám attól fogva, hogy az ügylet létrejött, úgy ragaszkodott a bérlethez, mint valami édes bosszúhoz. Ott maradt Vilquin orra előtt, a Vilquin család szívében, szemmel tartva Vilquint, feszélyezve Vilquint, egyszóval mint Vilquinék házi bögölye. Vilquin, valahányszor reggelenként ablakához lépett, mindig heves bosszúságot érzett, amint megpillantotta ezt az építészeti ékszert, ezt a Pásztorlakot, mely hatvanezer frankba került, s úgy csillog a napban, mint egy rubinszem. S ez majdhogynem találó hasonlat!

Az építész gyönyörű piros téglából emelte ezt a parasztházat, s a közöket fehérrel fugázta. Az ablakok élénkzöldek, a gerendázat sárgásbarna. A tető több lábnyira előreugrik. Az első emeleten szép rácsos erkély vonul végig, s a homlokzat közepén veranda üvegkalitkája emelkedik ki. A földszint a takaros szalonból meg az ebédlőből áll, ezeket falépcső választja el egymástól, melynek korlátmintája és díszítése elegáns egyszerűségre vall. A konyha az ebédlőből nyílik, a szalonhoz pedig egy kis helyiség csatlakozik: ez most a Dumay házaspár hálója. Az első emeletre az építész két nagy szobát tervezett, mindegyiket öltözőfülkével, ezeknek közbül a veranda a szalonjuk. Fölöttük, a tető alatt, mely két, egymáshoz támasztott kártyalapra emlékeztet, két személyzeti szoba van; kerek kis ablakon át kapták a világosságot, és noha padlásszobák, eléggé tágasak. Vilquin kicsinyességében falat húzatott a konyhakert és a gyümölcsös szélén; bosszúja óta az a pár tenyérnyi terület, amit a bérleti szerződés biztosít a Pásztorlaknak, olyan, mint egy párizsi ablak kis virágoskertje. A melléképületek, a Pásztorlak modorában építve és festve, a szomszéd telek falához támaszkodnak.

Az elragadó kis ház belseje mindenben megfelel a külsejének. A keményfa parkettás szalon kínai lakkozást utánzó festményének csodáival bűvöli el a tekintetet. Arany keretben, fekete alapon sokszínű madarak, elképzelhetetlenül zöld lombok, fantasztikus kínai ábrák ragyognak. Az ebédlőt teljesen tölgyfaburkolat borítja, olyasformán metszve és faragva, mint a szép orosz faházakban. A lépcsőház és lépcsőforduló kis előszobát alkot; ennek sötét fapácolású a festése, gótikus a díszítése. A tarka vászonkárpitos hálókat drága egyszerűség jellemzi. A kis helyiség, ahol most a pénztáros meg a felesége aludt, fadúcos volt és famennyezetes, akár egy hajófülke. Ezek a hajósgazdára valló szeszélyek eléggé indokolják Vilquin dühét. A boldogtalan vevő vejét és lányát akarta betelepíteni a falusi házba. Dumay tudott erről a tervről, s ez a későbbiekben magyarázatául szolgálhat jellegzetesen breton makacsságának.

A Pásztorlakba kis vasajtón át lehet bejutni; ennek lándzsái pár hüvelyknyivel a palánk fölé emelkednek. A kis kert, a túlnani pompás pázsittal egyenlő szélességben, ekkoriban csupa virág volt, csupa rózsa és dália, s tele az üvegházi flóra legritkább és legszebb terméseivel; mert – Vilquin egy további oka a keserűségre – az elegáns kis üvegház, a csoda-üvegház, vagy, mint mondani szokták, az úrnő üvegháza a Pásztorlakhoz tartozik, elválasztva tőle, vagy ha tetszik, hozzá kapcsolva a Vilquin-villát. Dumay a pénztár vezetésének fáradalmait úgy pihente ki, hogy az üvegházban foglalatoskodott; ennek egzotikus növényeiben lelte Modeste egyik nagy örömét. A Vilquin-villa folyosóforma tekepályája valamikor az óriási, toronyszerű üvegkalitkán át kapcsolatban volt ezzel az üvegházzal; de mióta az újonnan fölhúzott fal megfosztotta a gyümölcsös látványától, Dumay befalaztatta az átjáró ajtót.

– Falat falért! – mondta.

– Maga meg Dumay, maguk aztán derekasan falhoz állítják egymást! – mondogatták a kereskedők Vilquinnek, hogy bosszantsák.

S a Börzén napról napra valamilyen új szójátékkal fogadták az irigyelt üzletembert.

1827-ben Vilquin hatezer frank fizetést és tízezer frank kártalanítást ajánlott föl Dumay-nek a szerződés megsemmisítése fejében, a pénztáros azonban elutasította az ajánlatot, noha Gobenheimnél, gazdája volt tisztviselőjénél mindössze ezer tallér fizetést kapott. Dumay, higgyék el, valódi breton, akit a Sors Normandiába plántált. S képzeljék el, milyen gyűlölet fogamzott meg a normand Vilquinben, ebben a háromszoros milliomosban a Pásztorlak lakói iránt! Mily súlyos sértés a fölséges milliók ellen, bebizonyítani a gazdagoknak az arany tehetetlenségét! Vilquin, akinek elkeseredése közmondásossá vált Le Havre-ban, pompás lakást kínált cserébe örök tulajdonul Dumay-nek, ám az ezt is elhárította. Le Havre-t kezdte aggasztani ez a nyakasság, amit sokan egyetlen mondattal véltek megmagyarázhatni: Dumay breton. A pénztáros viszont úgy gondolta, Mignonnénak, és kivált Mignon kisasszonynak egyetlen más lakás sem felelne meg. Imádott bálványai most magukhoz méltó templomban éltek, s legalább e pompás hajlékot élvezték, ahol még bukott királyok is megőrizhették volna közvetlen környezetük méltóságát, mintegy külső tisztességként, aminek nemegyszer vannak híjával a lecsúszott emberek.

Az olvasó bizonyára nem veszi zokon, hogy előre megismerkedett Modeste lakásával és állandó társaságával; az ő korában ugyanis az emberek és dolgok éppoly jelentősen hatnak jövőnkre, mint jellemünk, ha ugyan jellemünkre nem ezek nyomják rá eltörülhetetlen bélyegüket. Abból, ahogyan Latournelle-ék beléptek a Pásztorlakba, az idegen könnyen kitalálhatta, hogy minden esti vendégek ott.

– Máris, főnök úr? – szólt a közjegyző, amint megpillantotta a szalonban a fiatal Le Havre-i bankárt, Gobenheimot, a párizsi nagy bankház főnökének, Gobenheim-Kellernek a rokonát.

A sápadt, szőke, fekete szemű, szavakban s életmódjában egyaránt takarékos, fekete ruhás, tüdőbeteghez hasonlóan sovány, de jókötésű ifjú nem annyira szeretetből, mint inkább számításból látogatta egykori gazdájának családját és pénztárosának házát. Többnyire whistezni szoktak, zsetononként két souba. Öltözködnie itt nem kellett különösebb gonddal. Nem fogadott el, csak egy-egy pohár cukrozott vizet, s ezért viszonzásul semmiféle figyelmességgel sem tartozott. Ez a látszólagos hűség Mignonékhoz azt a hitet keltette, hogy Gobenheim olyan ember, akinek helyén a szíve: s egyben attól is fölmentette, hogy Le Havre-ban társaságba járjon, ott fölösleges kiadásokba verje magát és megbolygassa otthoni életének takarékos egyensúlyát. Az Aranyborjúnak ez a hitújonca minden este fél tizenegykor lefeküdt, s mindig reggel ötkor kelt. Végül, mert föltétlenül megbízott Latournelle és Butscha titoktartásában, Gobenheim bízvást kiteregethette előttük a nehéz ügyeket, ingyen véleményt kaphatott róluk a közjegyzőtől, s így kellő értékükre szállíthatta le a piac kánkánjait. Ez a pénzkapkodnok-tanítvány (mint Butscha nevezte) az anyagoknak abba a fajtájába tartozott, melyeket a kémia mint abszorbenseket tart számon. A Mignon-ház katasztrófája óta –, Mignonhoz Kellerék azért adták be, hogy alaposan kitanulja a tengeri kereskedelmet, a Pásztorlakban a világon semmire, még a legegyszerűbb megbízatásra sem kérte meg soha senki; előre tudták a válaszát. Ez a fiatalember úgy nézett Modeste-ra, ahogy egy krajcáros litográfiát vett volna szemügyre.

– Egyik dugattyúja annak az óriási gépezetnek, melyet úgy hívnak: Kereskedelem – mondta róla a szegény kis Butscha, akinek fürge eszét egy-egy ilyen félénken odavetett kurta szólás árulta el.

A Latournelle család négy tagja a legmélyebb tisztelettel köszöntött egy fekete bársonyruhás öreg hölgyet, aki nem kelt föl a karosszékből, melyben ült, mert mindkét szemét sárga hályog fedte. Mignonné jellemzésére elég egyetlen mondat. Arca nyomban magára vonta az ember figyelmét; azoknak a Niobék népes táborába tartozó nőknek, azoknak a családanyáknak van ilyen magasztos arcuk, akik feddhetetlen életükkel bátran állják a sors csapásait, s akiket a végzet nyila célpontjául választott. Kifogástalanul fésült, kifogástalanul föltett szőke parókája jól illett közönyös, fakó arcához, mely Mirevelt polgármesternőire emlékeztette az embert. Rendkívül gondos öltözéke, bársony félcipője, csipke gallérja, hibátlan vállkendője: mind arra vallott, milyen figyelmesen törődik Modeste az édesanyjával.

Mikor a szép kis szalonban helyreállt a csönd, ahogy a közjegyző jelezte volt, egy pillanatig minden tekintet Modeste-ra irányult, aki anyja mellett ült, s éppen egy mellkendőt hímezett neki. Ez a kíváncsiság, olyasfajta köznapi kérdésekkel leplezve, aminőket a látogatók szoktak egymáshoz intézni, még akkor is, ha naponta találkoznak, akármilyen közömbös szemlélővel megsejtette volna a fiatal lány ellen szőtt házi cselszövényt; Gobenheim azonban, aki még ennél is közönyösebb volt, nem vett észre semmit, s a játékasztal gyertyáit gyújtogatta.

A jelenetet Dumay viselkedése tette félelmessé Butscha, Latournelle-ék és főképpen Dumay-né számára, aki nagyon jól tudta, hogy férje képes rálőni Modeste kedvesére, mint valami veszett kutyára. A pénztáros ebéd után sétálni ment két gyönyörű pireneusi ebével, s ezeket, nehogy esetleg megzavarják tervük kivitelét, Mignon úr egyik hajdani majorosánál hagyta; majd néhány perccel Latournelle-ék megérkezése előtt kivette éjjeliszekrényéből pisztolyait és kitette őket a kandallóra, vigyázva, nehogy Modeste észrevegye, mit művel. Ám a lány ügyet sem vetett ezekre a legalábbis különös előkészületekre.

Ennek az alacsony, köpcös, himlőhelyes, csöndes szavú, látszólag mindig csak maga körül tébláboló bretonnak, ennek az egykori gárdafőhadnagynak az arcáról úgy lerí a hidegvér és az eltökéltség, hogy húszesztendős korában, a hadseregben senki sem mert tréfát űzni vele. Apró, hidegkék szeme akár az acél. Modora, arckifejezése, beszédmódja, viselkedése: mind illik kurta nevéhez. Közismerten erős, így aztán nem is fél semmiféle támadástól. Puszta kézzel meg tud ölni egy embert, s Bautzennál meg is tette, mikor csapatától elmaradva fegyvertelenül találta szemközt magát egy szásszal. A derék férfiú állhatatos és jámbor arcán most a tragikum fensége tükröződött. Sápadt arca, fakó ajka mély belső fölindulásra vallott, melyet breton energiával fékezett. Homloka enyhén nyirkos volt; mindenki láthatta, hogy verejték, s minden bizonnyal hideg verejték gyöngyözik rajta. Barátja, a közjegyző tudta, hogy mindebből olyan dráma kerekedhetik, melynek törvényszék a vége. Valóban, a pénztáros számára Modeste Mignonnal kapcsolatban olyan játszmáról volt szó, melyben a társadalmi kötelékeket túlhaladó mértékben forgott kockán becsület, hit, érzelem, olyan szerződés folyományaként, melynek bírája, balsors esetén, egyedül csak az ég lehet. A legtöbb dráma attól függ, hogyan szemléljük a dolgokat. Bizonyos eseményeket drámaiaknak minősítünk, holott ezeket a tényeket csak lelkünk alakítja, jellemünknek megfelelően, tragédiává vagy komédiává.

Latournelle-nénak és Dumay-nénak, akiknek az volt a dolguk, hogy Modeste-et szemmel tartsák, sajátosan keresett volt a viselkedése, különösen remegő a hangja; a vádlott azonban mit sem vett észre ebből, szemlátomást annyira elfoglalta a hímzése. Modeste olyan hibátlanul fűzte át a fonalat, hogy a hivatásos hímzőnők is megirigyelhették volna. Arcán látszott, hogy örül neki, ha elkészült egy szirommal, mellyel egy megkezdett virágmintát fejezett be. A törpe főnöknője és Gobenheim közt ült, könnyeit nyeldeste, és azon töprengett, hogyan juthatna Modeste közelébe, hogy egy-két figyelmeztető szót súghasson a fülébe. Latournelle-né Mignonnéval szemközt foglalt helyet, s így szent asszonyra valló ördögi leleménnyel teljesen elszigetelte Modeste-ot.

Mignonné, néma vakságában, a szokottnál is sápadtabb volt, s ez nyilván elárulta, hogy tudja, milyen megpróbáltatás vár a lányára. Az utolsó pillanatban talán helytelenítette is ezt a haditervet, noha szükségesnek tartotta. Ezért hallgatott. A lelke sírt.

Exupère-nek, a csapda rugójának, fogalma sem volt a darabról, melyben a véletlen szeszélyéből szerephez jutott. Gobenheim, jelleméhez híven, éppúgy nem törődött semmivel, akárcsak Modeste.

Beavatott szemlélő nagyszerűnek találta volna az ellentétet a társaság egyik részének teljes tájékozatlansága, másik felének feszült figyelme között. A regényírók manapság szívesebben alkalmazzák az efféle hatásokat, mint bármikor, s ebben igazuk is van; a természet ugyanis mindenkor megengedte magának, hogy erőteljesebb legyen náluk. Ezúttal, mint látni fogják, a természet, a szociális természet, ami nem egyéb, mint természet a természetben, azzal szórakozott, hogy minden regénynél érdekesebb történetet szőtt; mint ahogy a hegyipatakoknak is vannak olyan szeszélyeik, amelyeket a festők nem utánozhatnak; ezek a zuhogók, sziklákon szökellve vagy szirteket nyaldosva néha olyan mutatványokat végeznek, hogy a szobrászok és építészek csak úgy ámulnak rajta.

Nyolc óra volt. Ebben az évszakban ilyenkor hinti szét utolsó sugarait az alkony. Aznap este egyetlen felhő sem látszott az égen, langyos levegő simogatta a földet, virágok ontották illatukat, s hallatszott, amint egy-egy hazatérő sétáló lépte alatt csikorog a homok. A tenger úgy fénylett, mint egy tükörlap. És nem rebbent egy leheletnyi szél sem, olyannyira, hogy bár az ablakokat nyitva tartották, a játékasztalon a gyertyák lángja meg se moccant. Ez a szalon, ez az este, ez a lakás: mily pompás kert ehhez a lányarchoz, melyet most olyan mély figyelemmel tanulmányoztak, ahogy festők szokták Margherita Doni portréját, a Pitti-palotának ezt a ritka kincsét. Vajon megért ennyi óvintézkedést Modeste, ez a bimbóba zárt catullusi virág?… A kalitkát már ismerik: íme madara.

Modeste húszesztendős, karcsú, törékeny lány, olyan mint azok a szirének, akiket angol rajzolók álmodnak meg szépség-csarnokaik számára. Mint egykor anyjáról, kacér kifejezéssel most róla is az a báj sugárzik, melyet Franciaországban nem nagyon méltányolnak; itt széplelkűségnek mondják, a németeknél azonban a szívnek lényünk fölszínén kisugárzó költészete ez, mely az ostobáknál kényeskedésben nyilatkozik meg, a mély érzésű lányoknál viszont isteni magatartásban. Gyönyörű aranyszínű hajával a nőknek abba a fajtájába tartozik, akiket, bizonyára Éva emlékezetére, mennyeien szőkéknek mondunk; selymes, puha bőrük olyan, mintha selyempapírt tapasztottak volna húsukra, amely egy pillantás telétől megborzong, napsugarától elsimul, úgyhogy a kéz megirigyli a szemet. Pihekönnyű, angolosan loknis haja alatt homloka oly természetesen nemes ívű, mintha körzővel mérték volna ki; sugárzik az értelemtől, ám tartózkodóan tapintatos, és csupa higgadt nyugalom; de hol s mikor lehetett ennél simábbat, s ily áttetszően szabályosat látni? Mintha fénye volna, mint a gyöngynek. Kékesszürke, gyermekien tiszta szeme ártatlanul, de gunyorkásan csillogott, összhangban szemöldöke vonalával, mely, tövénél alig kirajzolódva, olyan volt, mint a kínai figurák ecsettel rajzolt szemöldöke. Ezt a lelkes tisztaságot csak még jobban hangsúlyozza a szem körül, az arc szögleteiben s a halántékon az a kékkel erezett gyöngyházfény, ami az effajta finom arcbőr kiváltsága. Arcán, melynek tojásdad vonala Raffaello madonnáira emlékeztet, üde és szűzies pirosság, mint a szelíd bengáli rózsa, áttetsző szemhéjának hosszú pillái fénnyel kevert árnyékot vetnek. Nyaka, amint lehajtja, szinte törékenyen, tejes fehérjével azokra a lenge vonalakra emlékeztet, melyeket Leonardo da Vinci kedvelt. Egy-egy parányi szeplő, hasonlóan a tizennyolcadik századi nők „legyecskéihez”, azt mutatja, hogy Modeste valóban hús-vér lány, s nem olyasfajta képzeletbeli lény, aminőket Angelico iskolája álmodott Itáliában. Ajka, egyszerre finom és húsos, kissé gunyorkás ajak, érzékiséget fejez ki. Karcsú, de nem törékeny termete korántsem riasztja el az anyaságot, mint azoké a lányoké, akik a fűző sorvasztó szorításától várják sikereiket. Karcsúságát nem a vászon, az acél és a zsinór teremtette meg; ezek legföljebb csak jobban kiemelték szélingatta jegenyékre emlékeztető testének hajlékony sudárságát. Derékba szabott, gyöngyszürke, cseresznyepiros sújtásokkal díszített ruhája tapintatosan rajzolta ki teste vonalát, csipkekendővel fedve el kissé még sovány vállát, amely a nyak tövében még csak most kezd gömbölyödni.

Látva ezt a szeszélyes, egyszersmind okos arcot, melynek a rózsás cimpájú, éles metszésű görög orr sajátos határozottságot kölcsönzött; melyen a homlok szinte misztikus költészetére mintha rácáfolt volna a száj érzékies kifejezése; melyben a szembogár változékony mélyén az ártatlanságot föl-fölváltotta valami okos csúfondárosság: látva mindezt, a figyelmes szemlélő azt gondolhatta volna, hogy ez az éber és rebbenékeny fiatal lány, akit minden nesz fölrezzentett, s aki tárt lélekkel szívta magába az Eszmény kék virágának illatát, valóságos porondja lehet a harcnak, mely a napkelték költészete és a napi munkák fáradalma, a Képzelet és a Valóság között folyik. Modeste kíváncsi volt és szemérmes, tudta sorsát és tele volt tisztasággal; közelebb állt Spanyolország, mint Raffaello szűzeihez.

Fölkapta fejét, amint meghallotta, hogy Dumay odaszól Exupère-hez:

– Jöjjön csak ide, fiatalember!

De aztán, látva, hogy a szalon sarkába húzódva beszélgetnek, úgy gondolta, valamilyen párizsi megbízásról van szó köztük. Végigpillantott barátain, akik körülötte ültek, mintha sehogy sem értené hallgatagságukat, majd a lehető legtermészetesebb hangon fölkiáltott:

– Mi az, nem játszanak?

S a zöld asztalra mutatott, melyet a terebélyes Latournelle-né oltár-nak hívott.

– Játsszunk? – kérdezte Dumay, aki éppen útjára bocsátotta az ifjú Exupère-t.

– Ülj oda, Butscha – szólt Latournelle-né, s az irodavezetőt egy egész asztallal választotta el a csoporttól, melyet Mignonné meg a lánya alkotott.

– És te, te ide ülsz? – mondta Dumay a feleségének, maga mellé szólítva az asszonyt.

Dumay-né, ez, a harminchat éves kis amerikai nő, lopva letörülte könnyeit; imádta Modeste-ot, és katasztrófától tartott.

– Nincs valami jó kedvük ma este – jegyezte meg Modeste.

– Játsszunk – felelte Gobenheim és osztott. Bármilyen érdekesnek lássék is a helyzet, sokkal inkább az lesz, ha megmagyarázzuk, milyen kapcsolatban van Dumay Modeste-tal. Amennyiben elbeszélésünk tömörsége miatt száraz lesz, ezt a szárazságot az olvasó bizonyára megbocsátja nekünk egyrészt annak fejében, hogy igyekszünk mielőbb a végére érni ennek a jelenetnek, másrészt belátva, hogy a dráma uralkodó mozzanatát nem lehet magyarázat nélkül hagynunk.

Anne-François-Bernard Dumay Vannes-ban született, és 1799-ben katonának állt az itáliai hadseregbe. Apja, mint forradalmi törvényszéki elnök, olyan emlékezetes eréllyel működött, hogy neki nem volt többé maradása otthon, miután az apát, aki meglehetősen rossz ügyvédnek mutatkozott, thermidor 9-e után kivégezték. Anyja rövidesen utána halt bánatában, s erre Dumay mindenét eladta, és huszonkét esztendős korában Itáliába sietett, éppen akkor, amikor seregeink vereséget szenvedtek. Var megyében találkozott egy fiatalemberrel, aki hasonló okokból szintén szerencsét próbálni indult, mert a csatamezőt kevésbé találta veszélyesnek, mint Provence-ot.

Charles Mignon utolsó sarja volt annak a családnak, melynek Párizs a Mignon kardinális építtette utcát és palotát köszönheti. Apja furfangos módon ki akarta kaparni a Forradalom karmaiból La Bastie-i birtokát, ezt a szép comtat-i hitbizományt. Mint az akkori idők gyávái általában, La Bastie grófja, illetve most már Mignon polgártárs sokkal egészségesebb dolognak tartotta, ha ő fejez le másokat, mintha őt fejeznék le. Thermidor 9-e után az ál-terrorista eltűnt, s neve az emigránsok listájára került. A La Bastie-i grófságot elárverezték. A meggyalázott kastély bástyatornyait lerombolták. Végül Mignon polgártársat fölismerték Orange-ban és meggyilkolták, feleségével és gyermekeivel együtt, kivéve Charles-t, akit apja a Felső-Alpokba küldött, hogy keressen neki valamilyen menedéket. Charles, elrémülve a szörnyű hírektől, a Mont-Genèvre egyik völgyében meghúzódva várta a békésebb időket. Ott élt egészen 1799-ig abból a néhány aranyból, amit apja adott neki, amikor útjára engedte. Végre, huszonhárom éves korában, s úgy, hogy egyéb vagyona sem volt, mint remek megjelenése és déli szépsége, mely ha kibontakozik, már-már fenséges, s melynek jellegzetes képviselője Hadrianus híres kegyeltje, Antinoosz, Charles elhatározta, hogy a Háború vörös szőnyegén próbál szerencsét provánszi bátorságával, melyet, mint annyian mások, ő is hivatásként fogott föl. Nizzába, a hadsereg gyülekezőhelyére menet találkozott a bretonnal. Mert hasonló volt a sorsuk, s ellenkező a természetük, hamarosan összebarátkoztak; közös pohárból itták a hegyipatakok vizét, megosztották kenyerüket, s egyszerre lettek őrmesterek, amikor a marengói csata után megkötötték a békét.

Mikor újból kitört a háború, Charles Mignonnak sikerült elérnie, hogy áthelyezzék a lovassághoz; ekkor elvesztette szeme elől a barátját. A La Bastie-i Mignonok utolsó sarja 1812-ben a becsületrend lovagja és egy lovasezred parancsnoka volt, remélve, hogy rövidesen visszakapja grófi címét és a császár ezredessé lépteti elő. Az oroszok elfogták, s mint annyi társát, őt is Szibériába küldték. Az utat együtt tette meg egy szegény főhadnaggyal, akiben ráismert Dumay-re, rendjel nélkül, bátran és szerencsétlenül, amilyen az a milliónyi gyapjú-vállpántos pocsolyakerülő volt: az az anyag, amelyre Napóleon a Császárság freskóját festette. Szibériában, hogy valamivel agyonüsse az időt, az alezredes megtanította a bretont a számvetés és a szépírás tudományára, Scaevola apó ugyanis fölöslegesnek tartotta, hogy taníttassa a fiát. Charles ifjúkori útitársában ritka nemes lélekre talált; beszámolva boldog napjairól, szíve minden bánatát megoszthatta vele.

A provánszi időközben találkozott a szép fiatalemberek hagyományos szerencséjével. 1804-ben a Majna menti Frankfurtban beleszeretett Bettina Wallenrod, egy bankár egyetlen lánya, s ő feleségül is vette, annál lelkesebben, mert Bettina gazdag volt, egyike a város legszebb lányainak, ő maga pedig egyelőre még csak főhadnagy, és minden vagyona az akkori idők katonáinak szerfölött kétes jövője. Az öreg Wallenrod, lecsúszott német báró (mert a Bank mindig bárói rangot visel), egészen elbódult attól, hogy a szép főhadnagy a La Bastie-i Mignonok egyetlen képviselője, és szívből helyeselte a szőke Bettina szerelmét, akit egy festő (egyetlen festő volt akkoriban Frankfurtban) úgy ábrázolt, mint Németország nemtőjét. Wallenrod, aki már előre La Bastie-Wallenrod grófoknak titulálta megszületendő unokáit, francia állampapírokban helyezte el azt az összeget, ami a lányának harmincezer frank járadékot hozhat. Ez, tekintve a tőke csekély voltát, alig jelentett érvágást a kasszáján. A Császárság, jellegzetes adós-politikával, ritkán fizette rendesen a félévi járadékokat. Charles-t meg is ijesztette ez a tőkebefektetés, mert korántsem bízott oly szilárdan a császári sasban, mint a német báró. A hit vagy a csodálat, ami nem más, mint a hit múlékony formája, nehezen születik meg a bálvánnyal való együttélés folyamán. A gépész retteg a géptől, melyet az utas csodál, s a tisztek bizonyos értelemben a napóleoni mozdony fűtői, ha ugyan nem a szene voltak. Wallenrod-Tustall-Bartenstild báró erre megígérte, hogy majd segíti őket.

Charles éppúgy szerette Bettinát, ahogy Bettina őt, s ez nagy szó; de ha egy provánszit elfog a hevület, minden természetessé válik nála, ami az érzelmeket illeti. S hogyan is ne rajongott volna ezért az angyali jellemű szőkeségért, aki mintha Dürer valamelyik képéből lépett volna ki, és Frankfurt egyik legnagyobb vagyona állt mögötte? Négy gyermekük született hát, de már csak két lány élt közülük, amikor Charles kiöntötte a bretonnak szíve bánatát. Dumay ismeretlenül is megszerette a két kicsit, azzal a rokonszenvvel, mellyel a katona minden gyerek apjának érzi magát, s melyet Charles oly szemléletesen adott vissza képein. Az idősebbik, Bettina-Caroline 1805-ben, a kisebbik, Marie-Modeste 1808-ban született.

A boldogtalan alezredes, semmi hírt sem kapva szeretteiről, 1814-ben a főhadnagy társaságában hazagyalogolt Oroszországon és Poroszországon át. A két barát közt régen elmosódott már a vállpántok rangkülönbsége. Éppen akkor érkeztek meg Frankfurtba, amikor Napóleon Cannes-ban partra szállt. Frankfurtban Charles viszontlátta feleségét, de gyászban találta: elveszítette édesapját, aki imádta őt és mindig, még halálos ágyán is csak mosolyt akart látni az arcán. Az öreg Wallenrod nem élte túl a Császárság összeomlását. Hetvenkét éves korában gyapotban kezdett spekulálni, mert szentül hitt Napóleon zsenijében, nem véve figyelembe, hogy a géniusz éppoly gyakran áll fölötte, mint marad alatta az eseményeknek. Az utolsó Wallenrod, a valódi Wallenrod-Tustall-Bartenstild ágból, majdnem ugyanannyi gyapotbálát vásárolt össze, mint ahány embert a császár a nagyszerű franciaországi hadjáratban vesztett.

– Djapodban halok meg – mondta lányának ez a Goriot-szerű apa, s ijedten igyekezett csillapítani gyermeke fájdalmát – és udj halok meg, hodj nem dardozok senkinek.

Mert ez a németországi francia haldokolva is lánya kedves francia nyelvén dadogott.

Charles Mignon örült neki, hogy a nagy kettős hajótörésből legalább a feleségét meg a két lányát kimentheti. Visszatért Párizsba; a császár kinevezte a Gárda vérteseinek alezredesévé és a becsületrend parancsnokává. Az ezredes Napóleon első győzelmével már tábornoknak és grófnak látta magát, de álmát kioltották Waterloo vérhullámai. Könnyebben megsebesülve húzódott vissza a Loire mellé, s még a csapatok szélnek engedése előtt elhagyta Tours-t.

1816 tavaszán Charles készpénzre váltotta harmincezer frankos évjáradékát; s így mintegy négyszázezer frank tőkéhez jutott. Elhatározta, hogy Amerikába megy, ott próbál szerencsét, elhagyva hazáját, ahol már egyre súlyosabban üldözték Napóleon volt katonáit. Párizsból Le Havre-ba utazott, Dumay-vel együtt, akinek egy háborúkban mindennapos véletlen révén megmentette az életét, mert lovára vette a waterlooi csatát követő nagy zűrzavarban. Dumay ugyanúgy vélekedett s ugyanúgy kedvét vesztette, mint az ezredes. Nyomába szegődött, akár egy hű kutya (a szegény katona imádta a két kislányt); Charles meg úgy gondolta, a főhadnagy engedelmessége, parancsokhoz szokott alárendeltsége, tisztessége és ragaszkodása folytán éppoly hűséges, mint hasznos alkalmazottja lehet, ezért azt ajánlotta neki, álljon szolgálatába a polgári életben. Dumay végtelenül boldog volt, amiért befogadták ebbe a családba, ahol vígan elél majd, akár fagyöngy a tölgyön.

Míg arra vártak, hogy kedvező alkalom kínálkozzék a hajóra szállásra, s míg a hajók közt válogattak, melyik hová tart, s hol minő kilátás nyílnék számukra, az ezredes gyakran hallott arról, mily ragyogó jövő vár a béke következtében Le Havre-ra. Egyszer tanúja volt két polgár eszmecseréjének, s hirtelen fölcsillant előtte az érvényesülés lehetősége: fölcsapott egy személyben hajósgazdának, bankárnak és birtokosnak; kétszázezer frankért földet és házakat vásárolt, majd útnak indított New Yorkba egy hajót, Lyonban olcsó pénzen vett selyemrakománnyal. Dumay mint megbízott ügynöke utazott a hajóval. Miközben az ezredes családjával beköltözött a Király utca legszebb házába, s a bankügyvitel elemeit tanulta csodálatra méltó provánszi buzgalommal és eszességgel, Dumay egy csapásra két legyet ütött, amennyiben szinte fillérekért szerzett gyapotrakománnyal tért vissza. Ez a kettős művelet óriási tőkét hozott a Mignon-háznak. Az ezredes akkor vette meg az ingouville-i villát, Dumay-nek meg hálából szerény házat ajándékozott a Király utcában.

A szegény breton gyapotbáláival együtt egy csinos asszonykát is hozott magával New Yorkból. Miss Grummer, aki a francia mivoltot mindennél többre tartotta, mintegy négyezer dollárral, azaz húszezer frank készpénzzel rendelkezett, amit Dumay befektetett az ezredesénél. A derék breton, aki rövidesen a hajósgazda alteregó-ja lett, egykettőre kitanulta a könyvvitelt, mint maga mondta, a kereskedelem számvevő őrmestereinek tudományát. Az egyszerű lelkű katona, akiről húsz éven át megfeledkezett a Szerencse, a világ legboldogabb emberének képzelte magát: tulajdonosa volt egy takaros kis háznak, melyet nagylelkű főnöke csinosan be is rendezett neki, ezerkétszáz frank kamatot húzott a tőkéjéből, és háromezerhatszáz frank fizetést kapott. Dumay főhadnagy legszebb ábrándjai közt sem álmodott ilyen helyzetről; de még nagyobb elégtételére szolgált, hogy úgy érezhette, ő a pillére Le Havre leggazdagabb kereskedelmi vállalkozásának. Dumay-né, ez a meglepően csinos kis amerikai nő, nagy bánatára minden magzatát holtan hozta világra, s utolsó terhességének bonyodalmai egyszer s mindenkorra megfosztották a reménytől, hogy valaha is gyermeke lehet. Így aztán a Mignon kisasszonyok felé fordult, ugyanolyan meleg szívvel, mint az ura, aki talán még a saját gyerekeit sem szerette volna így. Dumay-né takarékos élethez szokott földművelőktől származott, s beérte maga meg a háztartása számára kétezernégyszáz frankkal, így aztán Dumay évente kétezeregynéhányszáz frankkal növelte a Mignon háznál elhelyezett tőkéjét. Átnézve az évi mérleget, a gazda szolgálatai arányában még külön juttatással is gyarapította pénztárosa számláját, akinek követelése 1824-ben ötvennyolcezer frankra rúgott. Ekkor történt, hogy Charles Mignon, La Bastie grófja – de erről a címéről sosem esett szó – ráadásul azzal örvendeztette meg pénztárosát, hogy beköltöztette a Pásztorlakba, ahol most Modeste s anyja is meghúzódtak.

Mignonné még szép asszony volt, mikor férje elment; szánandó állapotának ugyanaz a katasztrófa az oka, mely Charles távollétét is megmagyarázza. A bánatnak három esztendő elég volt hozzá, hogy tönkretegye ezt a szelíd német nőt; de olyan volt ez a bánat, mint a hibátlan gyümölcs mélyén megbúvó féreg. Ε fájdalom mérlegét könnyű fölállítani. Kiskorában elhunyt gyermekeinek kettős síremléke állt e lélekben, mely semmit nem tudott elfelejteni. Charles szibériai fogsága mindennapos halál volt a szerető asszonynak. Végső csapásként hatott rá a férje sorsán való aggodalmak között a gazdag Wallenrod-ház bukása és a szegény bankár halála üres zsákjai fölött. A határtalan öröm, hogy viszontlátja kedves Charles-ját, majdnem megölte a gyöngéd német virágot. Következett a Császárság második összeomlása, majd a kivándorlás terve: mind új rohamai ugyanannak a láznak. Végre tízesztendei folytonos virágzás, otthonának, Le Havre első házának szórakozásai, a szerencsés üzletember ünnepségei, báljai, vacsorái, a Mignon-villa pompája, a roppant tekintély és tisztelő megbecsülés, aminek Charles örvendett, s a férfi föltétlen ragaszkodása, ahogy a párját ritkító szeretetre párját ritkító szeretettel válaszolt: mindez megbékítette a szegény asszonyt az élettel. S amikor már nem kételkedett többé, amikor a viharos napja után szép estét remélt, mint a betetőződő balsors, úgy zúdult rá egy ismeretlen katasztrófa, melyet a két család mélyen a szívébe temetett, s melyről rövidesen szó lesz.

1826 januárjában, kellős közepén az ünnepségnek, melyen egész Le Havre Charles Mignont jelölte követének, három levél érkezett, egy New Yorkból, egy Párizsból, egy Londonból, s mindegyik olyan volt, mint egy-egy kalapácsütés a Jólét üvegpalotájára. Nem tellett bele tíz perc, és a pusztulás úgy csapott le keselyűszárnyaival erre a hallatlan boldogságra, mint 1812-ben a hideg a Nagy Ármádiára.

Charles Mignon döntött azon az egyetlen éjszakán, melyen Dumay-val számba vette anyagi helyzetét. Ha mindent eladnak, beleértve a bútorokat is, éppen hogy eleget tudnak tenni kötelezettségeiknek.

– Le Havre nem fog bukott emberként látni! – mondta az ezredes a főhadnagynak. – Dumay, kölcsön veszem a hatvanezer frankodat hat százalékra…

– Háromra, ezredesem.

– Akkor semmire – mondta határozottan Charles Mignon. – Megkapod majd a részedet az új üzleteimben. A Modeste már nem az enyém; de holnap indul, és a kapitány magával visz. Rád bízom a feleségemet meg a lányomat. Írni egy árva sort sem fogok! Ha nem írunk, nem is sírunk.

Dumay nem kérdezősködött, tervei felől sem faggatta gazdáját.

– Azt hiszem – mondta Latournelle-nek olyasformán, mint aki tisztában van a dologgal –, ezredesem tudja, mit csinál.

Másnap hajnalban elkísérte gazdáját, a Modeste nevű hajóra, mely Konstantinápolyba készült. Ott, a fedélzet végében a breton azt kérdezte a provánszitól:

– Ezredesem, mi a végső parancsa?

– Senki ne nyúljon a Pásztorlakhoz! – mondta az, és majdnem kibuggyant a könny a szeméből. – Dumay, úgy vigyázz utolsó gyermekemre, hogy egy bulldog se különben. Halál arra, aki el akarná csábítani a kisebbik lányomat! Ne félj semmitől, még a vérpadtól se: ott leszek veled!

– Ezredesem, menjen békével a dolgai után. Megértettem. Úgy fogja visszakapni Modeste kisasszonyt, ahogy rám bízta: az életem áll rajta. Ismer engem, és ismeri két pireneusi kutyánkat. Senki sem jut a lánya közelébe. Bocsássa meg, hogy annyit fecsegtem.

A két katona egymás karjába borult, mint két olyan ember, aki Szibériában ismerte ki egymást.

Ugyanazon a napon a Le Havre-i Kurír-ban a helyi hírek élén a következő félelmes, egyszerű, erélyes és tisztességes közlemény jelent meg:

,.A Charles Mignon bankház fizetésképtelenséget jelent be. Alulírott csődfelszámolók azonban kötelezettséget vállalnak az összes követelések kifizetésére. A kezeseknek az esedékes váltókat egyidejűleg leszámítoljuk. A földingatlanok értékesítése teljes mértékben fedezi a folyószámla követeléseket.

Jelen közlemény a ház hírneve érdekében tétetett, elejét veendő a Le Havre-i piacon minden hitelmegingásnak.

Charles Mignon úr ma hajnalban a Modeste hajón Kisázsiába távozott, teljhatalmat adva alulírottaknak összes javai értékesítésére, beleértve az ingatlanokat is.

Dumay, a bankszámlák fölszámolója; Latournelle közjegyző, a városi és vidéki ingatlanok fölszámolója; Gobenheim, a kereskedelmi javak fölszámolója.”

Latournelle közjegyző Mignon jóságának köszönhette szerencséjét; ő adott kölcsön neki 1817-ben százezer frankot, hogy megvásárolhassa Le Havre legszebb irodáját. A szegény ember, anyagiak híján, tizedik esztendeje volt irodavezető; negyvenedik évébe lépett, s úgy látszott, egész életében irodatiszt marad. Az egyetlen ember volt Le Havre-ban, akinek odaadását Dumay hűségéhez lehetett hasonlítani; mert ami Gobenheimet illeti, ő kihasználta a csődfelszámolást, és maga vitte tovább Mignon úr egyes kapcsolatait és üzleteit, amivel sikerült is megalapítania kis bankházát.

Miközben a börzén, a kikötőben és a különböző üzletházakban mindenki szívből sajnálkozott, s míg minden szájból a feddhetetlen, tisztességes és jótékony férfi dicsérete hangzott, Latournelle és Dumay szótlan hangyaszorgalommal egyebet sem tett, mint eladott, pénzzé tett, fizetett és fölszámolt. Vilquin nagylelkűséget színlelve megvette a villát, a városbeli házat meg az egyik majort. Latournelle ki is használta ezt a hirtelen jószándékot, és borsos árat csikart ki tőle.

Sokan szerették volna meglátogatni Mignonnét meg a lányát; ők azonban, eleget téve Charles kívánságának, még elutazása reggelén visszavonultak a Pásztorlakba. Először nem is tudtak a férfi távozásáról, a bátor lelkű bankár ugyanis álmában csókolta meg a feleségét is, leányát is, nehogy fájdalmuk megingassa elhatározásában. Háromszázan hagytak névjegyet a Mignon ház kapujában. Két hét múlva azonban, ahogy Charles megjósolta, mélységes feledésbe merültek; a két nő ebből is láthatta, milyen nagy és bölcs lélekkel intézkedtek sorsukról.

Dumay New Yorkban is, Londonban is, Párizsban is megbízott valakit gazdája képviseletével. Részt vett a csődöt okozó három bankház fölszámolásában s 1826 és 28 közt sikerült megmentenie a csődtömegből ötszázezer frankot, Charles vagyonának nyolcadát. Ezt a búcsú éjszakáján írásba foglalt intézkedések szerint 1828 elején a Mongenod bankház útján átutalta New Yorkba Mignon számlájára. Mindent katonás pontossággal hajtott végre, egyetlen pont kivételével: Charles meghagyta neki, tartson vissza Mignonné asszony és Mignon kisasszony személyes szükségleteire harmincezer frankot, ő azonban ezt nem tette meg. Eladta húszezer frankért saját városi házát s az összeget átadta Mignonnénak, úgy vélte, ezredese annál előbb visszatér, minél nagyobb tőkével rendelkezik.

– Néha harmincezer frankon múlik az életünk – mondta Latournelle-nek, mert az vette meg tőle valódi értékében a házat, ahol a Pásztorlak lakóira mindig szíves otthon várt.

Ilyen következményekkel járt a Le Havre-i híres Mignon cégre nézve az a válság, mely 1825–26-ban dúlt a legjelentősebb kereskedelmi piacokon és, ha emlékszünk még az orkánra, több párizsi bankárt is tönkretett; egyikük éppen a Kereskedelmi Bíróság elnöke volt.

Mindezek után senki sem csodálkoznék rajta, ha a tízesztendős polgári fénykorra következő roppant bukás halálos csapást mért volna Bettina Wallenrodra, akinek most ismét el kellett szakadnia férjétől, anélkül hogy bármit is tudna sorsáról, mely éppoly veszedelmesnek és kalandosnak látszott, mint amilyen annak idején szibériai száműzetése volt. Ám az igazi baj, mely a sír felé taszította, e látható bánathoz viszonyítva olyan volt, mint egy család szokásos ügyei-gondjai a tékozló fiúhoz képest, aki titkon emészti és szipolyozza. Az anya szívét égető pokolkő az ingouville-i kis temető egyik sírköve volt; ezt a fölírást lehetett olvasni rajta:

Itt nyugszik

BETTINA-CAROLINE MIGNON

Élt huszonkét évet

Imádkozzunk érte

1827

A fiatal lány esetében e sírfölirat, mint sok más halotté is, nem egyéb, mint egy ismeretlen könyv tartalomjegyzéke. Íme a könyv, félelmes vázlatában; megvilágítja azt a fogadalmat is, melyet elválásuk pillanatában a főhadnagy tett az ezredesnek.

Azzal a közkeletű ürüggyel, hogy tengert látni jött, egy igen vonzó megjelenésű fiatalember, bizonyos Georges d’Estourny érkezett Le Havre-ba, s ott föltűnt neki Caroline Mignon. Az effajta párizsi arszlánoknak mindig van egy sereg ajánlólevelük; Mignonék egyik barátjuk közvetítésére vendégül látták hát egy ünnepségükön Ingouville-ban. A párizsi Caroline-ba is, vagyonába is belehabarodott, s egyszerre rózsás színben látta jövőjét. Három hónapon át minden szédítési tudományát latba vetette, s végül is megszöktette Caroline-t. Lányos családapának éppúgy nem szabad ismeretlen fiatalembert házába engednie, mint ahogy olvasatlan könyveket és újságokat sem hagyhat a kezük ügyében. A lányok ártatlansága olyan, mint a tej: elég hozzá egy villámcsapás, egy mérgező illat, egy kis hőség, egy semmiség, akár egy lehelet is, hogy megeredjen. Charles Mignon azonnal Párizsba menesztette Dumay-nét. A család arra hivatkozott, hogy lányuk az orvos rendeletére utazott el ilyen hirtelenében, s a szükséges kifogást maga a doktor is megerősítette; ám így sem tudták elejét venni, hogy Le Havre-ban szóbeszéd tárgya ne legyen Caroline távolléte.

– Hogyan, egy ilyen erős, pirospozsgás, koromfekete hajú lány?… Ez mellbeteg?…

– Az bizony; állítólag valami meggondolatlanságot követett el.

– Ó, ó! – kiáltott föl valamelyik Vilquin.

– Megizzadva jött haza lovaglásból és jeges vizet ivott; Troussenard doktor legalábbis így mondja.

Mire Dumay-né visszatért, beteljesedett a Mignon cég végzete; nem törődtek már sem Caroline távollétével, sem a pénztáros feleségének hazaérkezésével.

1827 elején az újságok tele voltak Georges d’Estourny pörével; a büntető bíróság sorozatos kártyacsalások miatt ítélte el. Az ifjú kalandor külföldre szökött, s ügyet sem vetett többé Mignon kisasszonyra, aki a Le Havre-i csőd folytán minden értékét elvesztette a szemében. Caroline egyszerre szerzett tudomást arról, hogy gyalázatosan elhagyták, s arról, hogy az apai ház tönkrement. Szörnyű állapotban, halálos betegen tért haza, és néhány nap múlva a Pásztorlakban kiadta lelkét. Halála legalább a hírnevét megmentette. Általában hitelt adtak a betegségnek, melyre lánya szökésekor Mignon hivatkozott, s az orvosi rendeletnek, mely, úgy mondták, Nizzába küldte Caroline kisasszonyt.

Az anya az utolsó percig reménykedett benne, hogy megmentheti lányát. Ő Bettinát szerette jobban, Charles Modeste-ot. Volt valami megható a választásukban. Bettina erősen az apjára ütött, Modeste viszont az anyjára. Ki-ki a másikat szerette tovább kedvelt gyermekében. Caroline valódi provánszi nő volt; apjától örökölte szép, hollófekete haját, amit úgy megcsodálunk a déli nőkön, mandula metszésű, csillagfényű barna szemét, arca barnás színét, hamvas gyümölcshöz illő aranyos bőrét, karcsú lábát, sudár, szoknyasuhogtató spanyol termetét: Szüleik büszkék is voltak két lányuk bűbájos ellentétére.

– Egy ördög meg egy angyal – mondogatták minden rosszmájúság nélkül, holott jóslatot hangoztattak.

A szegény német asszony egy álló hónapig sírt szobájába zárkózva; ki sem akart mozdulni onnét, látni sem akart senkit; s végül is beteg szemmel lépte át küszöbét. Mielőtt látását elvesztette, hiába óvták barátai, kiment megnézni Caroline sírját. Ez a végső kép maradt meg szeme éjszakájában, mint ahogy pillánkon, ha tűző napfényben hirtelen lehunyjuk, sokáig ott ragyog még annak rőt káprázata, amit utoljára láttunk.

A szörnyű, kettős balsors után, anélkül, hogy apja tudná, Modeste maradt egyetlen lányuk, s ezért Dumay ha szeretni nem is, félteni mindenesetre jobban féltette, mint a múltban. Dumay-né rajongott Modeste-ért, s mint a gyermektelen anyák általában, elhalmozta alkalmi anyasága szeretetével, de közben szeme előtt tartotta férje rendelkezéseit is, aki nem bízott a női barátságban. A parancs félreérthetetlen volt.

– Ha valaha is bármilyen korú, bármilyen rangú férfiember – mondta Dumay – megszólítja, szemre veszi, szerelmesen megbámulja Modeste-ot, halál fia: agyonlövöm s aztán az ügyész kezébe adom magam; halálom talán megmenti őt. Ha nem akarod, hogy lefejezzenek, légy éber helyettesem, míg a városban vagyok.

Három esztendeje Dumay minden áldott este megvizsgálta a fegyvereit. Fogadalma fele terhét, úgy látszott, a két pireneusi kutyára, erre a két rendkívül okos állatra bízta; az egyik odabent aludt, a másik odakint egy kis ólban, ahonnét ki se mozdult, nem is ugatott; de jaj lett volna annak, akibe egyszer ez a két kutya belekap!

Ezek után könnyen elképzelhetjük, hogyan élt anya és leánya a Pásztorlakban. Latournelle úr meg a felesége majdnem minden este meglátogatta barátait, s gyakran Gobenheim is velük tartott. Whisteztek s elbeszélgettek a Le Havre-i dolgokról, a vidéki élet apró eseményeiről. Kilenc és tíz közt búcsút vettek egymástól. Modeste lefektette édesanyját, elmondták együtt imádságukat, elismételték egymásnak reményeiket, s a kedves messzi utazót emlegették. Aztán a lány megcsókolta anyját, és tízkor szobájába vonult. Másnap fölkeltette anyját, ugyanolyan szerető gonddal, ugyanolyan imádságok mellett, ugyanolyan beszélgetések kíséretében. Modeste dicséretére szolgál, hogy amióta a rettentő szembaj megfosztotta látásától édesanyját, valósággal a szobalánya lett, s állandó odaadással gondozta, soha bele nem fáradt, soha unalmasnak nem találta szolgálatát. Percről percre csodálatos szeretetről és az ilyen fiatal lányoknál vajmi ritka türelemről tanúskodott, úgyhogy akik látták, méltányolták is gyöngédségét. Érthető, ha a Latournelle-család és Dumay-ék szemében Modeste a gyermeki szeretet mintaképe volt. Szép napokon ebéd és vacsora közt Mignonné és Dumay-né kis sétát tettek, egészen a tengerpartig, s Modeste is velük tartott, mert a szegény vaknak két kar támogatására is szüksége volt.

Egy hónappal jelenetünk előtt, melynek közepén ez a magyarázat olyan, mint egy nagy zárójel, Mignonné tanácskozást tartott azokkal, akik még barátai voltak, Latournelle-néval, a közjegyzővel és Dumay-vel, mialatt Dumay-né nagy sétára vitte magával Modeste-ot.

– Figyeljenek a szavamra, barátaim – mondta a vak asszony –, a lányom szerelmes, érzem, látom… Különös változás ment végbe benne, nem is tudom, hogyan nem vették észre…

– Azt a mindenségit! – kiáltott föl a főhadnagy.

– Ne szóljon közbe, Dumay. Két hónap óta Modeste olyan gondosan öltözködik, mintha találkozóra készülne. Rendkívül kényes lett a cipőjére, azt akarja, hogy érvényesüljön a lába, s meg-megszidja Gobetnét, a suszternét. Ugyanígy van a varrónőjével is. S akadnak napok, mikor szegénykém csak szomorkodik és úgy figyel, mintha várna valakit; ha kérdik, olyan kurtán-furcsán válaszol, mintha megzavarták volna várakozásában, titkos számításaiban; aztán, ha ez a várva várt valaki megjelenik…

– Azt a mindenségit!

– Üljön le, Dumay – mondta a vak. – Nos, Modeste néha oly vidám! Persze maguknak ez föl sem tűnik; az olyan szem, melyet elfoglal a természet látványa, nem veszi észre az ilyen hajszálfinom árnyalatokat. Csak a hangja, egy-egy hangsúlya árulja el ezt a vidámságát, de én fölfogom és megértem. Modeste, ahelyett hogy békén, álmodozva üldögélne, egyszeriben kapkodva tevékenykedni kezd… Egyszóval: boldog. Még a gondolatokból is, amiket kimond, csak úgy sugárzik a hálálkodó öröm. Ó, barátaim, én tudom, mi a boldogság, mint ahogy a boldogtalanságot is ismerem… Az én kis Modeste-om megcsókolja arcomat, s én kitalálom a csókjából, mi játszódik le lelkében: megkapta-e, amire várt, vagy nyugtalan a szíve. Sok-sok árnyalata van a csóknak, még egy ártatlan leány csókjának is; mert Modeste maga az ártatlanság; ártatlan, de nem tudatlan. Én ugyan vak vagyok, de a szeretetem látva lát; kérem, vigyázzanak a lányomra.

Erre aztán mindannyian kémkedni kezdtek Modeste-ra: Dumay ádáz indulattal, a közjegyző úgy, mint aki rejtvényt akar megfejteni, Latournelle-né kijátszott duennaként, s férje félelmeiben osztozva Dumay-né is. Egyetlen pillanatra sem hagyták magára a lányt. Dumay köpönyegébe burkolódzva, mint egy féltékeny spanyol, ablaka alatt töltötte az éjszakát, de bárhogy összeszedte is katonai leleményességét, semmiféle vádló jelet nem sikerült fölfedeznie. Hacsak nem Vilquinék parkjának fülemüléibe vagy valami éji lidércbe szerelmes, Modeste nem láthatott senkit, nem válthatott jelet senkivel. Dumay-né, aki csak akkor feküdt le, ha már megbizonyosodott róla, hogy Modeste elaludt, a Pásztorlak tetejéről ügyelte az utakat, s éppoly éber volt, mint a férje. Négy árgus szem figyelte és elemezte a feddhetetlen lányka legparányibb mozdulatát is, s annyira nem fért hozzá holmi bűnös szóváltásnak még az árnyéka sem, hogy a barátok úgy vélték, Mignonné rémeket lát, és fölöslegesen aggódik. Latournelle-né maga kísérgette templomba s onnét haza Modeste-ot; őt bízták meg vele: közölje az anyjával, hogy tévedett a lányát illetőleg.

– Modeste – jelentette ki – rendkívül rajongó teremtés; egyszer ennek a verseiért, másszor annak a prózájáért lelkesedik. Nem ítélheti meg, milyen hatást tesz rá az a hóhér-szimfónia (Butscha mondása, aki visszatérítés nélkül kölcsönzött szellemi tőkéjéből jótevőjének), az a Halálraítélt utolsó napja; de úgy csodálja ezt az Hugót, hogy szinte belezavarodott. Igazán nem tudom, honnét szedi ötleteit ez a népség (amely népség Latournelle-né asszonyság számára Victor Hugo, Lamartine és Byron voltak). A kicsike Childe Haroldot emlegette nekem; nem akartam szégyenben maradni és nagy jámboran nekiláttam elolvasni ezt az izét, hogy beszélgetni tudjak róla. Nem tudom, a fordítás miatt-e, de a gyomrom háborgott meg a szemem káprázott tőle, abba is kellett hagynom. Fülhasogató hasonlatok vannak benne: enyésző sziklák, a háború lávafolyama!… Végtére is, világjáró angol, az ilyeneknél sok furaságra föl kell készülnünk; de ez azért több a soknál. Az ember Spanyolországban képzeli magát, s egyszerre az Alpok felhőibe dob, csillagokat és zuhatagokat beszéltet; azonfölül annyi benne a szűz… annyi, hogy az már egyenesen aggasztó! Napóleon hadjáratai óta amúgy is éppen elég lángoló golyóbis meg zengő érc görög lapról lapra könyveinkben. Modeste azt mondja, ezt a pátoszt a fordító rovására kell írni, s angolul kell olvasni Byront. De ha Exupère kedvéért sem tanultam meg angolul, már Byron kedvéért igazán nem fogok megtanulni! Sokkal jobban szeretem ezeknél az angol románoknál Ducray-Dumenil regényeit. Vérbelibb normandiai vagyok én annál, hogysem belehabarodjam az idegen maszlagokba, kivált ha ráadásul Angliából jönnek!

Mignonné örök gyásza ellenére sem állhatta meg, hogy el ne mosolyodjék rajta, miféle gondolatokat keltett Latournelle-néban a Childe Harold. A szigorú közjegyzőné azonban elvei javallásának vélte ezt a mosolyt.

– Egyszóval, kedves Mignonné asszonyom, kegyed holmi szerelmeskedésnek veszi Modeste képzelgéseit, olvasmányainak hatását. Modeste húszéves: ilyenkor egy lány maga-magába szerelmes; szépíti, hogy szépnek lássa magát. Én annak idején férfikalapot nyomtam a megboldogult húgom fejébe, és férfit játszottunk… Kegyednek, Frankfurtban, boldog fiatalsága volt; de legyünk igazságosak… Modeste-nak a világon semmi szórakozása sincs itt. Igaz, szívesen teljesítik minden kívánságát, viszont tudja, érzi, hogy felügyelet alatt áll, s az ilyen élet vajmi kevés örömet adna egy magafajta lánynak, ha nem találna szórakozást, mint ő, a könyvekben. Ugyan, dehogy szeret az mást, mint egyedül csak kegyedet… Adjon hálát az égnek, hogy lord Byron kalózaiért lelkesül, meg Walter Scott regényhőseiért s a németjeiért, az Egmont grófokért, Wertherért, Schillerért meg a többi ilyen Err úrért.

– Nos, asszonyom? – kérdezte tiszteletteljesen Dumay, akit megrémített Mignonné hallgatása.

– Modeste nemcsak szerelmes, hanem szeret is valakit – felelte az anya makacsul.

– Asszonyom, az életemről van szó, s bizonyára nem veszi rossz néven, ha nem magam, hanem szegény feleségem, ezredesem és ön miatt mindenképpen igyekszem megtudni, ki téved: az édesanya-e, vagy a házőrző eb…

– Nyilván, hogy maga, Dumay! Ó, ha saját szememmel láthatnám a lányomat – sóhajtott föl a szegény vak.

– De hát kit szerethet? – firtatta Latournelle-né. – Ami bennünket illet, Exupère-ért jótállok.

– Gobenheim sem lehet, hiszen az ezredes távozása óta legföljebb ha hetente kilenc órán át látjuk – mondta Dumay. – Egyébként sem törődik Modeste-tal, ez a két lábon járó tízkrajcáros! Nagybátyja, Gobenheim-Keller a lelkére kötötte: „Gazdagodjál meg úgy, hogy Keller-lányt vehess feleségül.” Ilyen életprogram mellett igazán nincs mit félnünk tőle, azt sem tudja Modeste-ról, fiú-e vagy lány. Több férfi pedig nincs a környéken. A szegény kis púpos Butschát nem számítom; szeretem a fiút, ő a kegyed Dumay-je, asszonyom – mondta a közjegyzőnének. – Butscha nagyon jól tudja, hogy ha szemet vetne Modeste-ra, egykettőre megkapná érte a maga vannes-i hideg zuhanyát… Egyébként nincs kapcsolatunk senkivel. Latournelle-né asszony, aki az ön… szerencsétlensége óta rendszeresen eljön Modeste-ért, hogy templomba vigye és hazahozza onnét, az utóbbi időben alaposan megfigyelte mise alatt, és semmi gyanúsat nem észlelt körülötte. Azonkívül, hogy mindent tudjon: egy hónapja saját kezűleg gereblyézem föl a ház környékén az utakat, de soha nem találtam nyomot reggelenként…

– A gereblye nem drága szerszám és könnyű vele bánni – jegyezte meg a német asszony.

– Hát a kutyák? – kiáltott föl Dumay.

– A szerelmesek tudják, hogyan kell elkábítani őket – felelte Mignonné.

– Ha igaza volna, golyót röpíthetnék a fejembe, mert akkor megbuktam! – mondta hevesen Dumay.

– Ugyan miért, Dumay? – kérdezte Mignonné.

– Ej, asszonyom, hogyan állnám ki az ezredes tekintetét, ha a lányát, kivált most, hogy egyetlen gyermeke maradt, nem ugyanolyan tisztán, ugyanolyan ártatlanul szolgáltatnám vissza neki, mint amilyen akkor volt, amikor a hajón úgy szólt hozzám: Még a vérpadtól se félj, Dumay, ha Modeste becsületéről van szó!

– Erről ráismerek mindkettejükre – mondta ellágyulva Mignonné.

– Örök üdvösségemre esküszöm, Modeste ugyanolyan ártatlan, mint a bölcsőjében volt – jegyezte meg Dumay-né.

– Ó, bizonyságot szerzek róla – mondta Dumay –, ha a grófné hozzájárul, hogy kipróbáljak egy módszert; a magamfajta kiszolgált vitézek konyítanak valamit a stratégiához.

– Mindenben hozzájárulok, ami világosságot deríthet a dologra, anélkül hogy ártana egyetlen gyermekünknek.

– És mit gondolsz – szólt Dumay-né –, hogyan húzod ki egy lányból a titkát, ha gondosan őrzi?

– Kövessék a szavamat mindnyájan – kiáltotta a főhadnagy –, mindenkire szükségem van.

Ha e kurta összefoglalást aprólékosabban kifejtenénk, egész erkölcsrajzzá kerekednék (hány és hány család fedezhetné föl benne életének eseményeit); ám ennyi is elég annak megértéséhez, miért volt fontos részletesen ismertetnünk a szereplő személyeket és a dolgok állását ezen az estén, melyen az öreg katona megpróbálta fölvenni a harcot egy fiatal lánnyal, s napfényre hozni a lány szívéből azt a szerelmet, melyet egy vak anya figyelt.

Egy óra telt el félelmetes nyugalomban, meg-megszakítva a whistezők talányos kijelentéseitől.

– Pikk!… Adu!… Ütni… Van honneur-ünk?… Kettőt vettem… Nyolcra… Ki jön ki?

Mondatok, melyek manapság az európai arisztokrácia nagy indulatait jelzik…

Modeste nyugodtan dolgozott, nem csodálkozott anyja szótlanságán. Mignonnénak szoknyájáról földre csúszott a zsebkendője. Butscha odaugrott, hogy fölvegye; közben Modeste mellé került, s a fülébe súgta, amint fölemelkedett:

– Vigyázzon…

Modeste csodálkozva pillantott a törpére, akit elmondhatatlan öröm fogott el, látva a lány szemének szinte tompa sugarát.

– Nem szeret senkit! – mondta magában a szegény púpos, és oly erősen dörzsölte a kezét, hogy majd lehorzsolta a bőrét.

Ebben a pillanatban Exupère rontott a tornácra, onnét a házba, orkánként zúdult a szalonba és Dumay fülébe lihegte:

– Jön a fiatalember!

Dumay fölállt, megragadta pisztolyait és kisietett.

– Szent Isten, ha megöli! – kiáltott föl Dumay-né, és sírva fakadt.

– Mi az, mi történik? – kérdezte Modeste és ártatlan arccal, félelem nélkül pillantott végig barátain.

– Egy fiatalember ólálkodik a Pásztorlak körül! – harsogta Latournelle-né.

– Hát aztán – mondta Modeste. – Miért ölné meg Dumay úr?

– Santa simplicitas![1] – jegyezte meg Butscha, és olyan büszkén tekintett gazdájára, ahogyan Nagy Sándor Lebrun képén Babilon romjaira.

Modeste az ajtó felé indult.

– Hová mégy, Modeste? – kérdezte édesanyja.

– Előkészítek mindent a lefekvésedhez, anya – felelte Modeste olyan tiszta hangon, mint a harmonikaszó.

Azzal eltávozott a szalonból.

– Nem érte meg a fáradságot – mondta a belépő Dumay-nek a törpe.

– Modeste olyan ártatlan, mint egy oltári Szűz! – kiáltott föl Latournelle-né.

– Uram Isten, tönkretesznek az ilyen izgalmak, pedig kemény fából faragtak – mondta a pénztáros.

– Vesszen oda egy kerek frankom, ha egy árva szót is értek abból, amit ma este művelnek – jelentette ki Gobenheim. – Olyanok, mintha megháborodtak volna.

– Pedig nagy kincsről van szó – mondta Butscha és lábujjhegyre ágaskodott, hogy fölérjen Gobenheim füléig.

– Sajnos, Dumay, majdnem teljesen bizonyos vagyok abban, amit mondtam – ismételte az anya.

– Most aztán már önnek kell ránk bizonyítania, asszonyom, hogy tévedünk – mondta Dumay nyugodt hangon.

Látva, hogy mindössze csak Modeste becsületéről van szó, Gobenheim fogta a kalapját, köszönt, s elment, zsebében a tíz sou nyereséggel, ami után minden további rubber-t egyszerűen képtelenségnek tartott.

– Exupère és te, Butscha, hagyjatok magunkra minket – mondta Latournelle-né. – Menjetek vissza Le Havre-ba, még idejében odaértek a színházba, fizetem nektek a jegyet.

Amint Mignonné egyedül maradt négy barátjával, Latournelle-né, előbb Dumay-re pillantva, aki mint breton, megértette az anya makacsságát, majd férje felé nézve, aki a kártyalapokkal játszott, úgy érezte, joga van magához ragadni a szót.

– Nos, kedves Mignonné asszony, lássuk, milyen döntő tény keltette föl a figyelmét?

– Ó, drága barátnőm, ha jó zenei hallása volna, éppúgy hallotta volna már Modeste-ot a szerelemről beszélni, mint én.

A Mignon kisasszonyok zongorája ama kevés bútordarab közé tartozott, amit áthoztak a városi házból a Pásztorlakba. Modeste olykor azzal űzte el unalmát, hogy tanár nélkül zongorázni tanult. Jó zenei tehetséggel született; azért is játszott, hogy anyját fölvidítsa. Könnyed természetességgel énekelt, és szívesen ismételgette a német dalokat, melyekre anyja tanította. Ezekből a leckékből, ezekből a törekvésekből származott az a hivatásösztökélte természeteknél eléggé szokásos tünemény, hogy Modeste önkéntelenül is komponálgatott, pusztán csak melódiákat, már ahogyan a harmonizálás ismerete nélkül egyáltalán komponálni lehet. A dallam az a zenében, ami a költészetben a kép és az érzelem: virág, mely magától kivirulhat. Aminthogy a népeknek már jóval az összhangzat föltalálása előtt megvannak a maguk nemzeti melódiái. Előbb van a virág, s csak aztán jön a botanika. Így, noha a festés mesterségéből sem tudott egyebet, mint amit akvarelleket festegető nővérétől látott, Modeste elbűvölten és lesújtottan állt meg Raffaello, Tiziano, Rubens, Murillo, Rembrandt, Albrecht Dürer és Holbein egy-egy képe, vagyis egy-egy ország eszményi szépsége előtt. Most meg körülbelül egy hónapja erre a fülemüleéneklésre adta magát, ezekre a kísérletekre, melyeknek mély értelme, költészete egyszeriben fölébresztette anyja figyelmét, akit határozottan meglepett, milyen kitartással komponál Modeste, dallamokat próbálgatva ismeretlen szövegekre.

– Ha föltételezésének nincs egyéb alapja – mondta Latournelle-né Mignonnénak –, sajnálom a gyanakvásáért.

– Mikor a breton lányok énekelnek, kedvesük a kertek alatt jár – jegyezte meg Dumay elkomorodva.

– Egyszer módját ejtem, hogy meglepjék Modeste-ot, amikor rögtönöz – mondta az anya –, akkor majd meglátják…

– Szegény lány! – szólt Dumay-né. – Aggodalmaink, ha tudna róluk: kétségbe ejtenék, és habozás nélkül megmondaná az igazat, kivált ha látná, mit jelent mindez Dumay-nek.

– Holnap kikérdezem a lányomat, barátaim – mondta Mignonné. – Lehet, hogy többet elérek nála szeretettel, mint maguk fondorlattal…

A rosszul őrzött leány komédiája játszódott volna le, itt is úgy, mint mindenütt és mindig: anélkül, hogy ezek a derék Bartolók, ezek a lelkes kémek, ezek a csodálatosan éber pireneusi kutyák megszimatolhatták, kitalálhatták, észrevehették volna a szerelmest, a cselszövényt, a tűz füstjét?… Nem az őrök és a fogoly, a börtön és a rab szabadsága közötti hadüzenet eredménye volt ez, hanem a Teremtés jelenetének örök megismétlődése: Éva a paradicsomban. Kinek volt hát igaza: az anyának vagy a házőrzőnek?

Környezetéből senki sem érthette meg a lány szívét, mert higgyék meg, Modeste-nak ugyanolyan tiszta volt a lelke, mint az arca. Átköltözött életével egy másik világba, melynek létét manapság éppúgy tagadják, mint a tizenhatodik században Kolumbusz Kristóf világáét. Szerencsére nem beszélt róla, különben eszelősnek tartották volna. De mindenekelőtt azt kell kifejtenünk, hogyan hatott Modeste-ra a múlt.

A lánynak két esemény formálta ki véglegesen a lelkét és bontakoztatta ki értelmét. Bettina katasztrófáján okulva Mignonék, bukásuk előtt, elhatározták, hogy férjhez adják Modeste-ot. Egy gazdag bankárfiút szemeltek ki, egy 1815 óta Le Havre-ban élő hamburgit, aki egyébként lekötelezettjük is volt. Ez a Francisque Althor nevű fiatalember, Le Havre dandyje, akit azzal a köznapi szépséggel áldott meg az ég, amellyel a polgárok szoktak dicsekedni, s amelyre az angol azt mondja, hogy „tömzsi” (kicsattanó színek, tömör hús, szögletes formák), a bukás pillanatában olyan sebbel-lobbal kereket oldott menyasszonya mellől, hogy se Modeste, se Mignonné, se Dumay-ék nem látták soha többé.

Latournelle-né megkockáztatta, hogy kérdőre vonja az ügyben Jacob Althort, a jómadár papáját; de a német csak a vállát vonogatta:

– Nem értem, miről beszél – felelte.

A választ tapasztalatszerzés céljából Modeste-tal is tudatták, s ő annál jobban okult a leckéből, mert Latournelle és Dumay elég részletes kommentárokat fűztek a gyalázatos szószegéshez. A két elkényeztetett Mignon lány lovagolni járt; lovaik, inasaik voltak s általában aggasztó szabadságnak örvendtek. Látva, hogy hivatalos udvarlója van, Modeste megengedte Francisque-nak, hogy megcsókolja a kezét s átfogja a derekát, ha nyeregbe segíti; virágot fogadott el tőle, apró kis szerelmi zálogokat, már amik a menyasszonynak való széptevéssel együtt járnak; ő viszont kis erszényt hímezett a fiúnak, s szentül hitt az effajta kötelékekben, melyek a szép lelkeket valóban bilincsnél erősebben fűzik kedvesükhöz, de a Gobenheimek, Vilquinek, Althorok számára nem egyebek puszta pókhálónál. Miután Mignonné és lánya a Pásztorlakba költöztek, a rákövetkező tavaszon Francisque Althor egyszer ebédre ment Vilquinékhoz. A kertfalon át megpillantotta Modeste-ot és elfordította a fejét. Hat héttel azután feleségül vette az idősebbik Vilquin lányt. A szép, fiatal, előkelő születésű Modeste így tudta meg, hogy három hónapon át csak amolyan Millió kisasszony volt.

Elszegényedése éppoly éber őrként tartotta távol az esetleges érdeklődőket a Pásztorlaktól, mint Dumay óvatossága és a Latournelle házaspár vigyázó figyelme. Mignon kisasszonyt már nem is emlegették másként, mint ilyesféle sértő megjegyzések kíséretében:

– Szegény lány, mi lesz vele? Pártában marad a boldogtalan.

– Milyen szomorú sors! Fél világ a lába előtt hevert, egy Althor fiúhoz mehetett volna férjhez, és most a kutyának sem kell.

– Micsoda fényűzésben élt, kedvesem, és most szűkösködik!

S ne higgyük, hogy a sértések titokban maradtak, és Modeste legföljebb csak megsejtette őket. Nem, hallotta is, s nemcsak egyszer, Le Havre-i fiatalemberek, fiatal lányok szájából, ingouville-i sétákon, s elejtett szavakból, járókelőktől, akik tudták, hogy anyjával együtt a Pásztorlakban lakik, s róluk beszélgettek a szép kis ház előtt elhaladva. Vilquinék egyik-másik barátja gyakran csodálkozott rajta, hogy a két nőnek van kedve ott élni abban a környezetben, amelyet letűnt fénykoruk teremtett.

Modeste behúzott függönyei mögül számtalanszor hallott effajta szemtelenségeket:

– Igazán nem értem, hogy még mindig itt laknak! – mondogatták a falat megkerülve, és talán azért is, hogy segítsenek Vilquinéknek lakóik kipiszkálásában.

– Ugyan miből élnek? Mit csinálhatnak itt?…

– Az öregasszony megvakult!

– Mignon kisasszony még mindig olyan csinos? Ó, nincsenek ám már lovai! Tűzről pattant teremtés volt…

Sok fiatal lánynak arcába szökött volna a vér, hallva az Irigységnek ezeket a vad ostobaságait, amint tajtékzón és acsarkodva még a múltra is ráveti magát; mások sírva fakadtak volna, ismét másokon talán tehetetlen harag vesz erőt; de Modeste csak mosolygott, ahogy színházban, színészeken mosolyog az ember. Büszkeségében nem ereszkedett le odáig, ahonnét ezek az alantas szavak feléje szálltak.

A másik mozzanat még ennél az üzleties aljasságnál is súlyosabb volt. Bettina-Caroline Modeste karjai közt halt meg, aki a fiatalság áldozatosságával s a szűz képzelet érdeklődésével ápolta nővérét. Sok bizalmas beszélgetés folyt le köztük az éjszakák csöndjében. Ki tudja, az ártatlan lány nem úgy nézett-e Bettinára, mint egy dráma hősnőjére? Bettina a szenvedélyből csak balsorsát ismerte; azért halt meg, mert szeretett. Két ilyen lány csak a szerelmest látja a férfiban, akármilyen bűnös is. Egyetlen valóban föltétlen emberi dolog van: a szenvedély; ez sosem egyezik bele abba, hogy nincsen igaza. Bármilyen züllött, bűnös hamisjátékos volt is Georges d’Estourny, a lányok mindig úgy gondoltak rá, mint Bettina boldog szerelmére és mint Le Havre mulatságainak párizsi dandyjére, akire sóváran tapadt a nők szeme (Bettina alighanem a kacér Vilquinnétől hódította el). Egy lány imádata minden társadalmi megbélyegzésnél erősebb. Bettina szerint az Igazságszolgáltatás tévedett: hogyan is ítélhette el azt a fiatalembert, aki fél esztendőn át szerette őt, és szenvedélyesen szerette abban a titkos zugban, ahová Georges Párizsban elrejtette, noha csak azért, hogy ő maga megőrizze közben szabadságát. Így hát a haldokló Bettina beoltotta húgába a szerelmet, megfertőzte őt a léleknek ezzel a ragályával. Egyre csak erről a nagy szerelmi drámáról beszéltek, melyet képzeletük ráadásul még meg is nagyított. A halott magával vitte sírjába Modeste gyermeki ártatlanságát; így hagyta magára: ha nem is tapasztaltan, de kíváncsiságtól égve. De a lelkifurdalás éles foga sokkal gyakrabban hasogatta Bettina szívét, semhogy húgát jóra ne intette volna. Vallomásai közben mindig lelkére kötötte Modeste-nak a családja iránt való föltétlen engedelmességet. Halála előtt is azért könyörgött neki, sose feledkezzék meg az ő könnyáztatta ágyáról, s a világért se kövesse az ő példáját, amiért ez a sok szenvedés is csak alig-alig nyújt vezeklést. Bettina azzal vádolta magát, hogy ő hívta ki a családra a sors villámcsapását, és kétségbeesve halt meg, amiért nem nyerhette el apja bocsánatát. A bűnbánatán megindult pap vigasza ellenére Bettina úgy lehelte ki lelkét, hogy végső percében szívszaggató hangon ezt kiáltotta:

– Atyám! Atyám!

– Szívedet csak a kezeddel együtt add oda – mondta Modeste-nak egy órával azelőtt, hogy elszenderült –, és főként senkinek az udvarlását ne fogadd el anyánk vagy apánk beleegyezése nélkül…

Ezek a már puszta szövegükben is megható, a haláltusa kínjaiban elrebegett szavak annál mélyebben bevésődtek Modeste lelkébe, mert Bettina ünnepélyesen fogadalmat is tétetett vele. A prófétai éleslátású szerencsétlen leány párnája alól gyűrűt vett elő, melybe jelmondat helyett hű szolgálójával, Françoise Cochet-val ezt vésette be Le Havre-ban: Emlékezzél Bettinára, 1827. Néhány perccel azelőtt, hogy lelkét kiadta, húga ujjára húzta a gyűrűt, azzal a kéréssel, viselje rajta híven, míg csak férjhez nem megy. Ilyesformán a két lány bizalmas kapcsolata sajátos vegyüléke volt a metsző lelkifurdalásnak és ama kurta évad naivan festett képeinek, melyre oly hamar megjöttek a hűtlen elhagyás halálos szelei; de ebben a vegyülékben könnyek, sóvárgások, emlékek fölött mindig a bűntől való rettegés uralkodott.

Ám az elcsábított lány drámája, aki hazatér a szülői ház elegáns nyomorúságába, hogy ott haljon meg szörnyű betegségében, az apa tragikus bukása, Vilquinék vejének hitványsága, s hogy édesanyja megvakult fájdalmában: mindez Modeste lelkének csak a fölszínén tükröződött, és Dumay-ék, Latournelle-ék ezzel a fölszínnel is beérték, mert egy anya éberségével nem ér fel semmiféle buzgóság.

Az egyhangú élet a szép kis Pásztorlakban, a gyönyörű virágok közt, melyeket Dumay nevelt, az óraütés szabályosságával ismétlődő szokások, a vidéki bölcsesség, a kártyajátszmák melletti kötögetés, a csönd, melyet csak a dagály idején fölmorajló tenger zúgása tört meg: ez a klastromi nyugalom hallatlanul viharos életet rejtett magában, eszmékben élő életet: a Szellemi Világ életét. Nemegyszer lepődhetünk meg egy-egy lány botlásán; de olyankor nincs mellettük egy vak anya, hogy botjával rásújtson a Képzelet alagútjairól át- meg átjárt szűzi szívre. Dumay-ék már régen aludtak, amikor Modeste kinyitotta ablakát, azt képzelve magában, mindjárt föltűnik a férfi, álmai férfiúja, a várva várt lovag, aki nyergébe emeli, dacolva Dumay pisztolyainak tüzével.

Modeste, nénje halálától leverten, a folytonos olvasásba vetette magát, olyannyira, hogy szinte belebódult. Gyerekkorában két nyelven tanult, s egyformán jól beszélt franciául is, németül is; később Dumay-nétől nővérével együtt elsajátította az angolt is. Ezen a téren a csekély műveltségű környezet alig-alig gátolta, s így lelkét három irodalom, angol, német és francia modern remekműveivel táplálhatta. Lord Byron, Goethe, Schiller, Walter Scott, Hugo, Lamartine, Crabbe, Moore, a tizenhetedik és tizennyolcadik század nagy alkotásai, a történelem és a dráma, a regény Rabelais-tól a Manon Lescaut-ig, Montaigne Esszéi-től Diderot-ig, a középkori fabliau-któl az Új Héloïse-ig: három ország gondolatvilága népesítette be kusza képekkel ezt a hideg egyszerűségű, fojtott szűziességű, nagyszerű elmét, melyből ragyogva, teljes fegyverzetben, őszintén és erőteljesen pattant ki a géniusz föltétlen tisztelete. Egy-egy új könyv nagy eseményt jelentett Modeste-nak; boldogsággal töltötte el némely remekmű, melytől Latournelle-né, mint láttuk, megriadt; s elszomorodott, ha a mű nem markolt a szívébe. Bensőséges lírizmus buzgott ebben az ifjúság szép ábrándjaival teli szívben. Ám e lángoló életből a fölszínig semmi fény nem hatott el; sem Dumay főhadnagy és felesége, sem Latournelle-ék nem vettek észre belőle semmit; a vak anya éber füle azonban meghallotta a szikrák pattogását. A mély megvetés, amit Modeste érzett az átlagemberek iránt ekkoriban, arcának csakhamar valami büszke és vad kifejezést adott; ez mintegy ellensúlyozta germán naivságát, s egyébként is illett bizonyos fokig arca jellegéhez. Haja ugyanis úgy nőtt középütt a homloka fölött, mintha csak folytatása volna annak az enyhe barázdának, melyet a gondolkodás máris két szemöldöke közé vésett, talán egy kicsit túlságosan is hangsúlyozva vele azt a bizonyos vad kifejezést. A bájos gyermeknek, akit Charles elutazása előtt okossága miatt topánkás kis Salamonjának becézett, a három nyelv tanulása folytán páratlanul hajlékonnyá csiszolódott a hangja. Ezt az előnyét még csak fokozza e hang egyszerre lágy és friss csengése, mely éppoly megkapóan hat a fülre, mint a szívre. Az anya látni ugyan nem láthatta a nagyrahivatottság ígéretét leánya homlokán, de a szerelmes hang rebbenéseiben megfigyelhette a fejlődő lélek kedélyhullámzásait.

A mohó olvasás korszakára Modeste-nál az élénk képzelettel megáldott lények ama sajátos képességének játéka következett, amellyel a fantázia álomszerű életének hőseivé tudnak válni; amire vágyakoznak, azt olyan metsző élénkséggel idézik maguk elé, hogy már-már valóságnak hat; egyszóval gondolatban élnek, magukba szíva mindent, még akár esztendőket is: házasságra lépnek, megöregszenek, részt vesznek a saját temetésükön, mint V. Károly; lejátsszák magukban az élet, s ha kell, a halál színjátékát. Modeste a szerelem színjátékát játszotta. Elképzelte, hogy szíve szerint szeretik, s közben a társadalom valamennyi lépcsőfokát megjárta. Rémtörténetek hősnőjeként hol a hóhérba volt szerelmes, hol valamilyen gonosztevőbe, aki a vérpadon végzi, hol pedig mint a nénje, egy fiatal ficsúrba, akinek egy árva fityingje sincs, és egyelőre csak a polgári bírósággal gyűlt meg a baja. Máskor kurtizánnak képzelte magát, és mint Ninon, állandó mulatságok közepett forgatta ujjai körül a férfiakat. Fölváltva élte a kalandornő meg az ünnepelt színésznő életét: egyszer Gil Blas kalandjait járta végig, máskor egy Madame Pasta, egy Malibran, egy Florine sikereit élvezte. Ha belefáradt a borzalmakba, visszatért a mindennapi életbe. Férjhez ment egy közjegyzőhöz, a tisztes polgári élet kenyerét ette, Latournelle-nének látta magát. Sanyarú sorsot vállalt magára, tűrte a vagyonszerzés ezer gondját-baját; majd újra a regényességbe vetette magát: szépségéért szerették; egy francia főrend fia, különc, művész hajlamú fiatalember megsejtette, mi lakik a szívében és fölfedezte homlokán a Madame de Staëlek géniuszának csillagát. S végül: hazatért apja, milliomosként. Tapasztalata birtokában kérőit próbáknak vetette alá, s ő közben megőrizte függetlenségét; nagyszerű kastélya volt, szolganéppel, fogatokkal, a fényűzés legválogatottabb kincseivel, s ő mindaddig káprázatban tartotta a kezére pályázókat, míg negyvenedik évét el nem érte: csak akkor döntött. Az Ezeregyéjszakának ez az egyetlen példányban nyomott kiadása majdnem egy álló esztendeig tartott, s végül is megismertette Modeste-tal a képzelet jóllakottságát. Sokkal többször tartotta tenyerén az életet, sokkal keserűbben, bölcselkedőbben, sokkal komolyabban, és sokkal gyakrabban mondta magában: „Nos, és azután?” – semhogy derékig belé ne merüljön abba a mélységes undorba, melybe a nagy tehetségű lelkek szoktak zuhanni, hogy aztán azoknak a roppant munkáknak a révén próbáljanak kiemelkedni belőle, amelyre életüket áldozzák. Ha nem olyan fiatal, s ha nincs olyan gazdag egyénisége: Modeste kolostorba vonult volna. Lelkét még át- meg átjárta a katolikus Kegyelem; így csömöre az erény szeretete, a menny végtelensége felé terelte. A Szeretetet úgy fogta föl, mint életét betöltő tevékenységet; de nehéz szomorúságban tengette napjait, mert nem talált többé táplálékot a Képzeletnek, mely úgy lapult szíve mélyén, mint mérges rovar egy kehely alján. S közben csak varrta, varrta békén a kabátokat a szegény gyerekeknek, ínséges asszonyoknak. És szórakozottan hallgatta hozzá Latournelle dohogását, amint Dumay-t kárpálta, mert elvitte az ütést, vagy kicsalta utolsó aduját.

A hit sajátos útra vitte Modeste-ot. Úgy képzelte, ha a szó katolikus értelmében feddhetetlenné válik, a szentségnek olyan állapotába jut, hogy Isten meghallgatja és teljesíti kívánságait.

– A hit Jézus Krisztus szerint hegyeket mozgat; az Üdvözítő szavára apostola a Tibériás tavának tükrén lépkedett; de én – mondta magában –, én csak férjet kérek magamnak Istentől, s ez sokkal egyszerűbb dolog, mint vízen járni.

Böjtöt tartott, s a legártatlanabb kis vétkektől is óvakodott, majd azt mondta magában: ezen és ezen a napon, a templomból kijövet találkozni fog a hozzá méltó fiatalemberrel, aki anyjának sem lesz ellenére, és halálos szerelemmel szegődik a nyomába. Azon a napon, amelyre így megidézte Istent, hogy küldje el neki angyalát, egy meglehetősen visszataszító koldus akaszkodott utána, s ömlött az eső, egyetlen fiatalember sem mutatkozott odakint. Kisétált a kikötőbe, a partra szálló angolokat nézte, de mindegyik magával hozta feleségét; s ezek az angol nők majdnem olyan szépek voltak, mint Modeste, aki színét sem látta semmiféle odavetődött Childe Haroldnak. Ebben az időben nemegyszer fogta el a sírás, ha Mariusként képzelgéseinek romjain ült. Egy napon, mikor már harmadszor hívta perbe Istent, azt hitte, álmainak választottja valóban eljött a templomba; úgy képzelte, tapintatosságában elrejtőzött, s ezért rávette Latournelle-nét, nézzenek be sorra az oszlopok mögé. Csalódása következtében aztán minden hatalmat megtagadott Istentől. Magában nemegyszer párbeszédeket rögtönzött képzeletbeli kedvesével, kérdéseket meg válaszokat talált ki, és gazdag szellemmel ruházta föl az ismeretlent.

Okossága, melyet oly szerfölött csodáltak azok a derék emberek, akik fölügyeltek rá, ilyesformán szívének e regényekbe rejtett, végletes becsvágyából származott. Seregestül vihették volna eléje a Francisque Althorokat és a Vilquin fiúkat: nem ereszkedett volna le ilyen tökfilkókig. Sem többet, sem kevesebbet nem akart, mint egy lángelmét, mert a puszta tehetséget nem tartotta sokra; mint ahogy az ügyvédnek sincs különösebb becsülete az olyan lány szemében, aki nem hajlandó alább adni egy nagykövetnél. Gazdag is csak azért szeretett volna lenni, hogy bálványa lábai elé ontsa kincseit. Az arany háttér, melyen álomalakjai kirajzolódtak, korántsem volt oly dús, mint női tapintattal teljes szíve, mert hiszen legfőbb vágya az volt, hogy egy Tassót, Miltont, Rousseau-t, Murat-t, Kolumbuszt tegyen boldoggá és gazdaggá. A köznapi balsors alig-alig hatotta meg lelkét; ő ezeknek az életükben sokszor félreismert mártíroknak a máglyáját akarta kioltani. Megnevezhetetlen szenvedésekre szomjazott, a lélek nagy fájdalmaira. Volt úgy, hogy balzsamokat kevert, találmányokat, zenéket koholt magában s ezerféle utat-módot, melyen Rousseau ádáz emberiszonyát enyhítette volna. Volt úgy, hogy Byron feleségének képzelte magát, s már-már megértette annak valóság iránti megvetését is, átélte a Manfred költészetének szertelen fantasztikumát s még kételyeit is megszenvedte, katolikussá térítve őt. A tizenhetedik századbeli nőknek vétkeül rótta fel Molière mélabúját.

– Miért nem fut tárt karral minden lángész felé egy-egy szerelmes szívű, gazdag és szép asszony – kérdezte magában –, hogy rabszolgája legyen, mint a Lará-ban a titokzatos apród?

Látnivaló: szívből megértette azt a piantó[2]-t, amit az angol költő Gulnare személyében énekelt el. Rendkívül csodálta annak a fiatal angol nőnek az elhatározását, aki élettársul ajánlkozott az ifjabb Crébillonnak, s akit ez feleségül is vett. Sterne és Éliza Draper története hónapokig valósággal élete és boldogsága volt. Képzeletben maga is hősnőjévé lett egy ilyesfajta regénynek, és többszörösen áttanulmányozta Eliza fölséges szerepét. A csodálatos érzékenység, mely oly bájosan nyer kifejezést ebben a levelezésben, nemegyszer csalt szemébe könnyet, ellentétben az angol írók e legszellemesebbikével, akinek szeme, úgy mondják, nem ismerte a könnyeket.

Így élt hát még egy ideig Modeste, nemcsak a művekben mélyedve el, hanem kedves szerzőinek jellemébe is behatolva. Goldsmith, az Obermann írója, Charles Nodier, Maturin, a legszegényebbek, a legtöbbet szenvedők voltak istenei; beleélte magát fájdalmaikba, magáévá tette mennyei látomásokkal fűszerezett nyomorúságukat s beléje öntötte lelke kincseit; elképzelte, hogy gondoskodik e művészeknek hivatásuk vértanúinak anyagi jólétéről. Ez a nemes részvét, a munka nehézségeinek ez a megsejtése, a tehetségnek ez a kultusza talán a legritkább ábránd, mely valaha is női lélekben csapongott. Olyan ez, mintha csak az Isten és a nő titka volna: nincs benne semmi föltűnő, semmi, ami hízelegne a hiúságnak, ami oly hathatós ösztökéje Franciaországban mindenféle tevékenységnek.

E harmadik lelkiállapotból született meg Modeste-ban a heves vágy: behatolni egy ilyen rendkívüli lénynek a szívébe, megismerni gondolkodása rugóit, a lángelme lelki szenvedéseit, és azt, hogy mit akar, és hogy ki is voltaképpen. Így aztán a Fantázia szeszélyei, a képzeletbeli utazások a semmiben, a tapogatódzások a jövő ködébe, a fönntartás nélkül céljára sóvárgó szerelem türelmetlensége, az életre vonatkozó eszméinek nemessége, valamint eltökéltsége, hogy inkább szenved egy magasabb szférában, mintsem hogy a vidéki élet sarában topogjon, mint édesanyja, s önmagának tett fogadalma, hogy nem követ el ballépést, tiszteletben tartja a szülői házat és nem derít rá mást, mint örömet: ez az egész sokrétű érzelmi világ végül egyetlen formába kristályosodott. Modeste egy költőnek, egy művésznek, egyszóval egy átlag fölötti embernek akart az élettársa lenni; de ezt az embert ő maga akarta kiválasztani: előbb alaposan kiismerné, és csak aztán adná neki szívét, életét, s a szenvedély viszontagságaiból kimentett határtalan, gyöngéd szeretetét.

Élvezni kezdte ezt a szép regényt. Lelkében mélységes nyugalom honolt. Arca lassan megszínesedett. Azzá lett, akinek megismertük: Németország gyönyörű, nagyszerű nemtője, a Pásztorlak szemefénye, Latournelle-né és a Dumay család büszkesége, Modeste most kettős életet élt. Szerényen és szívesen végezte a Pásztorlak mindennapi életének apró teendőit; ez volt az a gyeplő, amellyel lelki életének költészetét fékezte, akárcsak a karthauziak, akik szabályozzák életmódjukat és elfoglalják magukat, hogy lelkük annál szabadabban szárnyalhasson föl az imádságba. Minden nagy elme rászorította magát valamilyen gépies munkára, hogy lelkének urává váljék. Spinoza nagyítóüveget csiszolt, Bayle tetőcserepeket számolt, Montesquieu kertészkedett. Ha a testet így megzaboláztuk, biztonságosan repülhet a lélek. Igaza volt hát Mignonnénak, aki olvasott lánya lelkében. Modeste szeretett, azzal a plátói szerelemmel, mely oly ritka, s melyet oly kevéssé értenek meg: a fiatal lányok első ábrándjával, ezzel a minden érzelemnél finomabb érzelemmel, a szív kényes szomjúságával. Sóváran ivott az Ismeretlen, a Képtelen, az Álom kelyhéből. Ámulva hallgatta a fiatal lányok paradicsomának két madarát, mely valahol a távolban énekel; kéz ezt soha el nem foghatja, éppen csak megpillanthatjuk, semmilyen fegyver golyója el nem találja; mágikus színei, csillámló ékköveikkel, elkápráztatják a szemet, de soha többé nem látjuk viszont, ha egyszer a tanúk és az anyakönyvvezető kíséretében megjelenik a Valóság, ez a rút hárpia. Élvezni a szerelem minden költészetét, anélkül hogy szerelmesünk volna! Milyen édes kicsapongás ez! Milyen lobogó sörényű, suhogó szárnyú Káprázat!

S most lássuk, milyen jelentéktelen és ostoba véletlen döntötte el ennek a lánynak a sorsát.

Modeste egy könyvkereskedés kirakatában megpillantotta egyik kedveltje, Canalis litografált arcképét. Köztudomású, mily hazugok az effajta vázlatok, gyarló gyümölcseiként az utálatos spekulációnak, mely úgy veti magát a híres emberekre, mintha arcuk köztulajdon volna. Nos, Canalis, akit ezúttal meglehetősen byroni pózban rajzoltak le, kusza hajzattal, meztelen nyakkal és bárdokhoz illő, azaz mértéktelenül magas homlokkal nyűgözte le a közcsodálatot. Victor Hugo boltozatos homloka legalább annyi fűzfapoétát késztet majd koponyája kiborotválására, mint amennyi marsall-palántát Napóleon dicsősége lekaszált. Ez a kereskedelmi számításból fölségesre sikerült arckép megragadta Modeste-ot. Éppen aznap vásárolta meg, amikor d’Arthèz egyik legszebb könyve megjelent. Még ha kárára szolgál is, meg kell mondanunk: sokáig habozott a híres költő és a híres prózaíró között. De vajon szabad-e ez a két férfi?

Modeste azzal kezdte, hogy megnyerte Françoise Cochet közreműködését; ezt a lányt annak idején Bettina-Caroline magával vitte, majd újra visszahozta Le Havre-ba. A városban lakott, és Mignonné is, Dumay-né is szívesebben fogadta napszámba, mint bárki mást. Modeste behívta szobájába ezt az elég bájtalan teremtést; megesküdött neki, hogy soha semmi szomorúságot nem fog okozni szüleinek és soha a tisztességes lányokra kötelező korlátokat át nem hágja; ami pedig Françoise-t illeti, neki majd később, ha apja hazajött, nyugodt életet fog biztosítani, föltéve, ha soha egy árva szóval el nem árulja, milyen szolgálatot kér tőle. Hogy mit kért? Ártatlan kis dolgot; egy semmiséget. Mindössze ennyit kívánt cinkosától: adja föl leveleit, és vegye át a Françoise Cochet névre érkezőket.

Miután így megállapodtak, Modeste néhány udvarias sort írt Dauriat-nak, Canalis költeményei kiadójának; azt kérdezte, a nagy költő érdekében, vajon nős ember-e Canalis, s arra kérte a kiadót, küldje válaszát Le Havre-ba, Françoise kisasszony címére, poste restante.

Dauriat képtelen volt komolyan venni ezt a levelet. Szakmai mókával felelt rá; a választ dolgozószobájában öt-hat újságíró ütötte össze, és mindegyik beletette a maga mazsoláját.

„Kedves Kisasszony,

Constant Cyr Melchior Canalis báró, a Francia Akadémia tagja, 1800-ban született, Canalis helységben (Corrèze megye); magassága öt láb és négy hüvelyk, külleme kifogástalan, himlő ellen beoltva, feddhetetlenül tiszta fajta, katonaévét letöltötte, egészsége tökéletes; kis, öröklött birtoka van Corrèze megyében, és örömest megnősülne, de föltétlenül igen gazdagon.

Címere: piros félmezőben arany bárd, fekete félmezőben ezüst kagyló, a pajzs fölött bárói korona, kétfelől pajzstartónak egy-egy zöld fenyőág. A jelmondat: arany és vas sosem volt aranyozott.

Az első Canalist, akiről tudomásunk van, az auvergne-i krónika említi, megjegyezvén róla, hogy egyetlen szál fejszével fölfegyverkezve vonult az első keresztes háborúba, mivel sanyarú szegénységben leledzett, és nemzetségére azóta is ez a sors nehezedik. Nyilván innét származik a címer bárdja. Fejszéjével csak egy címerkagylót szerzett. Ez az ősi báró egyébként napjainkban arról nevezetes, hogy számos pogányt megsemmisített, és Jeruzsálemben halt meg, híjával mind vasnak, mind aranynak, csupaszon, mint egy féreg, az askaloni út mentén, minthogy az idő tájt még nem voltak mozgó kórházak.

Canalis kastélya némi kis gesztenyét jövedelmez. Két romladozó toronyból áll, ezeket csodálatos lonc-szőnyeggel befutott fal köti össze, összesen huszonkét frank adót fizet.

Alulírott kiadó megjegyzi, hogy minden egyes verskötetét tízezer frankért veszi meg Canalis úrtól, aki nem adja olcsón az áruját.

A corrèze-i dalnok a Paradicsom-Halárus utca 29. szám alatt lakik, ami kétségkívül megfelelő környezet olyan költő számára, aki az Angyali Iskolához tartozik. Ízes falatra bukik a halacska. Bérmentesíteni.

A Saint-Germain-negyed hölgyei, úgy mondják, szaporán betérnek a Paradicsom utcába, és istápolják az istent. X. Károly király olyannyira becsüli ezt a nagy költőt, hogy még hivatali pályafutásra is alkalmasnak véli; csak legutóbb nevezte ki a becsületrend tisztjévé, s ami ennél is többet ér, külügyminiszteri államtanácsossá. Ezek az elfoglaltságai a legkevésbé sem gátolják a nagy férfiút abban, hogy a művészet és irodalom támogatására rendelt alapból további háromezer frank évdíjat ne húzzon. Ez az anyagi siker a versek veszedelmének nyolcadik egyiptomi csapását zúdítja a Könyvkereskedelemre.

Canalis műveinek legutolsó kiadása nagy alakú velinpapíron, Bixiou, Joseph Bridau, Schinner, Sommervieux és mások rajzaival, Didot nyomdájában készült, öt kötetben, és postán kilenc frankért kapható.”

Ez a levél úgy hatott, mint ahogy kő zuhan egy tulipánra. Ez a minisztérium listáján szereplő, évdíjat húzó, becsületrendet hajszoló, államtanácsos költő, a Saint-Germain-negyed hölgyeinek bálványa vajmi kevéssé hasonlított a rakpartokon kóborló, szomorú, álmatag, munkájának terhe alatt roskadozó, padlásszobában tengődő, költészettel zsúfolt lelkű, ágrólszakadt költőhöz!… Modeste azonban kitalálta, hogy az irigy kiadó tréfát űz vele, azt mondva magában: „Én csináltam embert Canalisból! Én csináltam embert Nathanból!” Egyébként újra elolvasta Canalis költeményeit, ezeket a rendkívül hamis, álnoksággal teli verseket, melyekről néhány elemző szót kell ejtenünk, ha másért nem, már csak azért is, hogy megértessük, miért rajongott úgy értük Modeste.

Lamartine-tól, az Angyali Iskola fejétől élénken megkülönbözteti Canalist valami betegápolói édeskedés, valami hazug kedvesség, valami bájoskodó hibátlanság. A vezér, fölséges sikolyaival, olyan, mint a sas; a fehér-rózsaszín Canalis viszont csak flamingó. A nők hiányzó barátjukat látták benne, titoktartó bizalmasukat, tolmácsukat: valakit, aki megérti és önmaguknak is meg tudja fejteni őket. Az utolsó Dauriat-féle kiadás széles margóit Modeste telerótta meghitt ceruza jegyzeteivel, mert rokonszenvezett ezzel a gyöngéd és álmodozó lélekkel. Canalisban nincs élet, nem tud igazi lelket lehelni alakjaiba; de meg tudja nyugtatni az olyan ködös szenvedéseket, amilyenek Modeste-ot háborgatták. Saját nyelvükön szól a lányokhoz, s a legvérzőbb sebek kínját is elzsongítja, csillapítva a sóhajokat, sőt még a zokogást is. Nem az a tehetsége, hogy szép szavakkal lelkükre beszéljen a betegeknek és megadja nekik az erős érzelmi fölindulások gyógyszerét; ő csak ennyit mond dallamos, behízelgő hangján:

– Én is boldogtalan vagyok, akárcsak ti, ezért megértlek benneteket; jöjjetek hozzám, sírjunk együtt e patak partján, a szomorúfüzek alatt.

És az emberek mennek! És olyan odaadóan hallgatják üres és zengzetes költészetét, mint a dajkadalt, mely álomba ringatja a csecsemőt. Canalis, mint Nodier is, elbűvöl naivságával, csakhogy ami Nodier-nál, a prózaírónál természetes, az Canalisnál keresett; elbűvöl finomságával, mosolyával, szirmukat hullajtó virágaival, gyermekded filozófiájával. S elég ötletesen gügyög ahhoz, hogy visszavarázsoljon a hajdani ábrándok mezőire. A sasok iránt könyörtelenek vagyunk: gyémántkemény képességeket, kikezdhetetlen tökéletességet kívánunk tőlük; Canalisnál azonban beérjük az árva alamizsna-fillérjével, és mindent elnézünk neki. Derék fiúnak látszik, és főként emberségesnek. Angyali költőfintorai sikerülnek, mint ahogy mindig sikerül annak a nőnek az arcjátéka is, aki jól adja az ártatlant, a meglepettet, a fiatalt, az áldozatot, a sebzett angyalt.

Modeste, újra átadva magát benyomásainak, bízott ebben a lélekben, hitt ennek az arcnak, mely éppoly elragadó volt, mint Bernardin de Saint-Pierre-é. Nem törődött a kiadóval. És augusztus elején a következő levelet írta ennek a szenteskedő Dorat-nak, akit még manapság is úgy tartanak számon, mint a modern pléiade egyik csillagát.

Jegyzet:

1: Szent együgyűség (latin)

2: Gyász, fájdalom (olasz)