A fordítás alapjául szolgáló eredeti kiadás:

Dominik Geppert: Geschichte der Bundesrepublik Deutschland

© Dominik Geppert, 2021

© Verlag C.H.Beck oHG, München, 2021

Magyar kiadás:

Dominik Geppert: A Németországi Szövetségi Köztársaság rövid története

© Vágyi Vata Mihály, 2025

© MCC Press Kft., 2025

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a nyilvános előadás, a rádió- és televízióadás jogát, az egyes fejezetekre is.

Fordította: Vágyi Vata Mihály

Lektorálta: Grécziné Havasi Benigna

ISBN 978-963-644-076-3 (print)

ISBN 978-963-644-077-0 (epub)

Kiadja az MCC Press Kft.

Felelős kiadó: Novák Tamás

Felelős szerkesztő: Mihály Zita

Szerkesztés: Laik Eszter

Korrektúra: Torma Lászlóné

Utószó fordítása: Till Attila

Borítógrafika: Sánta Eszter

Elektronikus verzió v1.0

Készítette: Madarász György

Tartalom

Bevezetés

I. Újrakezdés és újjáépítés (1945–1958)

1. Az alapítás lépései

2. Bonn és Weimar

3. Adenauer kancellárdemokráciája

4. Konzervatív modernizáció

II. Reform és lázadás (1958–1973)

1. Átalakulóban az ország

2. Eltolódások a pártpalettán

3. Modernizáció és tiltakozás

4. Vita a kül- és Németország-politikáról

III. Fenyegetett biztonság (1973–1985)

1. Világgazdasági deformációk

2. Terrorizmus és új társadalmi mozgalmak

3. A néppártok fénykora

4. Nemzetközi koordináció és kiéleződő hidegháború

IV. Átalakulás és megmaradás (1985–1999)

1. Új Európa

2. A gazdaság és a valuta kérdése a kelet–nyugati konfliktuson túl

3. A Kohl-rendszer

4. A németek és a nemzet

V. Úton a berlini köztársaság felé (1999–2008)

1. Bonnból Berlinbe

2. Hatalomváltás

3. Németország háborúban

4. Búcsú a Németország-modelltől

VI. A globalizáció és annak határai (2008–2021)

1. Növekvő félelmek

2. Az európai válság(ok)

3. A Merkel-módszer

4. Koronavírus

Kitekintés

Utószó a magyar kiadáshoz

Bibliográfia

Rövidítésjegyzék

Antonnak, Charlotte-nak és Paulnak

Bevezetés

A Németországi Szövetségi Köztársaság története sokáig sikersztorinak számított. A „sikeres demokrácia”[1] kialakulását olyan koncepciók fémjelezték vezérmotívumként, mint a nyugatiasodás, stabilizáció, liberalizáció, polgáriasodás és a nemzetiszocialista múlt sikeres feldolgozása. Ezt az értelmezésmódot illetően azonban kétségek merülnek fel. Egyrészt az újraegyesülés óta egyre sürgetőbben fogalmazódik meg az egykori Nyugat-Németország (Németországi Szövetségi Köztársaság, NSZK) posztnacionális önértelmezését meghaladó nemzeti történelem kérdése. Németország már nem a Nyugat legkeletibb frontállama a Szovjetunióval folytatott hidegháborúban, hanem hatalmi szerepbe került az európai kontinens kellős közepén, szembesülve az e helyzetből adódó, politikai egyensúlyérzéket kívánó összes kihívással. Másrészt minél kevésbé csodálkozunk Németország stabilitásán, és minél inkább előtérbe kerülnek a jelenlegi problémák előzményeit firtató kérdések, annál inkább elhalványul az az értelmezési séma, miszerint 1945 és 1949 között sikertörténet vette kezdetét Németországban. E kérdések már aligha értelmezhetők pusztán a németek növekvő liberalizálódásának és polgáriasodásának szempontjai alapján, sokkal inkább a demokráciát veszélyeztető folyamatokra, az intézményrendszer és a társadalmi berendezkedés változásaira, a hidegháborús nyugati kötődés utáni új külpolitikai kihívásokra irányítják a figyelmünket.

Az alábbi írás a Németországi Szövetségi Köztársaság történetét mutatja be anélkül, hogy teleologikus értelmezésmódokhoz folyamodna. Felvázolja a politikai konstellációk, társadalmi feszültségek, gazdasági kihívások, intellektuális áramlatok és mentális diszpozíciók változását. A fejezetek sorrendje kevésbé az egyes kancellárok hivatali idejéhez, sokkal inkább a nagy léptékű gazdasági folyamatokhoz, a pártpalettán bekövetkező alapvető eltolódásokhoz és a nemzetközi, különösen az európai politikai kontextushoz igazodik. Németország története több, mint kormányok és koalíciók, konjunkturális fellendülések és lassulások, társadalmi átrétegződések vagy kulturális átalakulások egymásutánja. E történet mindenkor arról is szólt és szól, miként alakul ki bizonyos vezérelveket megtestesíteni képes, változó állami és társadalmi identitás. Ugyanakkor az egyesített Németország normatív szempontból ezek után sem nélkülözheti a Szövetségi Köztársaság történetét, amely vívmányaival és tévútjaival együtt egyszerre identitásforrást és történelmi iránymutatást is nyújt a jelenkornak.

I. Újrakezdés és újjáépítés
(1945–1958)

1. Az alapítás lépései

A Németországi Szövetségi Köztársaság megalapítása nem esemény, hanem folyamat volt. Lépésről lépésre következett be: hol nagy ugrásokkal, hol fokozatosan. Ennek során a nyugatnémet állam alapításának szakaszait mindenkor az Amerikai Egyesült Államok és a Szovjetunió közötti élesedő világpolitikai ellentét eszkalációjának állomásai (löketei) motiválták. A nukleáris fegyverek jelentette kölcsönös fenyegetés árnyékában a marxizmus–leninizmus, a szovjet mintájú tervgazdálkodás és a centralizmus állt szemben a liberális pluralizmussal, a piacgazdasággal és a nyugati típusú demokráciával. Európát és mindenekelőtt a legyőzött Németországot a kései 1940-es években a két új szuperhatalom között „az emberiség lelkéért”[2] folyó globális összecsapás legfontosabb színhelyének tekinthetjük.

Négy hónappal azután, hogy az Egyesült Államok külügyminisztere, James F. Byrnes 1946 szeptemberének elején első alkalommal célzott az (egyelőre még össznémetnek tervezett) autonómia lehetőségére, az amerikai és a brit megszállási övezet a német lakosság katasztrofális gazdasági és élelmezési helyzetének javítása érdekében a Bizónia „Egyesült Gazdasági Területévé” olvadt össze központi gazdasági, élelmezés- és közlekedésügyi, pénz- és postaügyi igazgatással. A szovjet megszállási övezettel történő esetleges egyesülés lehetetlennek látszott. A francia kormány, amelynek brit közbenjárásra saját megszállási övezetet jelöltek ki Németország délnyugati részén, eleinte szintén vonakodott feladni e zóna önállóságát. 1947-ben kiéleződött a szuperhatalmak globális konfrontációja. Harry S. Truman, az Egyesült Államok elnöke a további szovjet terjeszkedés korlátozása érdekében amerikai segítséget ígért a kommunizmussal szembeni ellenálláshoz. Truman mindössze két opciót látott: vagy a szabad nyugati világhoz, vagy a Kelet totalitárius világához tartozás lehetőségét. Joszif Sztálin szovjet diktátor erre közeli munkatársán, Andrej Zsdanov kultúrpolitikuson keresztül adott választ, amelyben a két táborra vonatkozó elmélet szovjet változatával állt elő: emitt a szocialista államok Szovjetunió vezette antiimperialista tábora, a túloldalon pedig az amerikaiak által korbáccsal hajtott imperialista blokk sorakozik fel.

E világlátásból logikusan következett, hogy mindkét fél igyekezett konszolidálni saját táborát. Az Egyesült Államok attól tartott, hogy a gazdasági, politikai és társadalmi felbomlás folyamatai erősíthetik a kommunizmust a háborúban romhalmazzá vált Európában. Byrnes külügyminiszter utóda, George C. Marshall Nyugat-Európa eróziójának megállítása érdekében tervet dolgozott ki, amely révén Európa 1952-ig összesen több mint 13 milliárd dollár újjáépítési segélyben részesült. Az amerikaiak nem ajánlották fel külön-külön minden országnak a támogatásukat: ehelyett ahhoz ragaszkodtak, hogy az európai államok előzetesen állapodjanak meg egyfajta közös gazdasági programban, és törekedjenek tartós gazdaságpolitikai együttműködésre az Európai Gazdasági Együttműködési Szervezet (OEEC) keretében, amely 1948 tavaszán alakult meg némi huzavona után. A Szovjetunió gondoskodott arról, hogy a befolyása alatt álló kelet-közép-európai államok ne vegyenek részt a Marshall-tervben, jóllehet Csehszlovákia, Lengyelország és Magyarország kezdetben érdeklődést tanúsított iránta. Ehelyett Sztálin a kommunista pártok közötti együttműködést irányító Kominformmal, azaz a Kommunista és Munkáspártok Tájékoztató Irodájával, amely a szovjet dominancia megszilárdítását célozta, valamint a későbbi Kölcsönös Gazdasági Segítség Tanácsa (KGST) csíráját képező, 1947 júliusában meghirdetett Molotov-tervvel – lefektette a nyugati korlátozó politikára adandó keleti válasz alapjait.

A fokozódó világpolitikai polarizálódás előterében senki sem csodálkozhatott, hogy a második világháború négy győztes hatalma a külügyminiszterek londoni konferenciáján, 1947 novemberében és decemberében nem tudott megállapodni abban, hogy lépésről lépésre létrehozzanak egy, az összes megszállási övezetet irányító közös kormányt; ezzel meghiúsult az össznémet kormány megteremtésére irányuló utolsó kísérlet is. A Csehszlovákiában 1948 februárjában bekövetkezett kommunista államcsíny nyomán tovább bővült a szovjet befolyás alatt álló terület Nyugat felé. Márciusban a Szovjetunió képviselői kivonultak a Szövetséges Ellenőrző Bizottságból (SZEB), a legmagasabb szintű németországi megszállási hatóságból, amelyben a négy győztes hatalom katonai kormányzóinak feladata volt minden, Németország egészét érintő kérdés szabályozása. Két héttel később hatályba lépett az Európának szóló Marshall-terv, amelyben a brit–amerikai és a francia megszállási övezet is részesült. Ezt követően 1948. június 20-án a három nyugati övezetben bevezették a német márkát, ami döntő szerepet játszott Nyugat-Németország gazdasági konszolidációjában. Három nappal később pénzreformra került sor a szovjet megszállási övezetben, és ezzel ténylegesen is bekövetkezett Németország gazdasági kettészakadása.

A Szovjetunió majdnem ezzel egy időben tovább fokozta a Berlin amerikai, brit és francia ellenőrzés alatt álló szektoraiba irányuló szabad forgalom hónapok óta tartó akadályozását, aminek következtében a szovjet megszállási övezetben szigetként elterülő városrész szinte teljesen blokád alá került. Sztálin azt szerette volna elérni, hogy a britek és az amerikaiak adják fel a nyugati típusú államra vonatkozó terveiket, vagy – amennyiben ez nem járna sikerrel – legalább vonuljanak vissza az általuk ellenőrzött szektorokból. Ezzel szemben Londonban és valamivel később Washingtonban is az Ernest Bevin brit külügyminiszter, illetve Lucius D. Clay tábornok, az amerikai megszállási övezet katonai kormányzója köré tömörülő erők kerültek fölénybe, amelyek nem kívántak engedni a szovjet nyomásnak, hanem kitartottak a nyugati állam létrehozására vonatkozó terveik mellett. „Ha az a véleményünk – fogalmazta meg Clay –, hogy Európát meg kell óvnunk a kommunizmussal szemben, akkor egyetlen lépést sem hátrálhatunk.” Erre Nyugat-Berlin repülővel történő ellátása kínálkozott egyedüli lehetőségként, mert a győztes hatalmak csak a légifolyosók használatát határozták meg szerződésben, míg a Szovjetuniónak módjában állt lezárni minden közúti, vasúti vagy akár hajózási útvonalat.

A nyugatnémet gazdasági szövetség politikai struktúrával rendelkező formációvá történő átalakulása a hidegháború első nagy válságának árnyékában zajlott le. A nyugati megszálló hatalmak és a Benelux államok részvételével rendezett Londoni Konferencián az Egyesült Államok és Nagy-Britannia 1948 tavaszán meggyőzte az ellenszegülő Benelux államokat és Franciaországot, hogy adják beleegyezésüket a nyugatnémet gazdasági övezet szabályos állammá történő átalakulásához. A nyugati hatalmak e döntésének egyedül a tizenegy tartomány miniszterelnökei mint a német nép választott képviselői adhattak demokratikus legitimitást. Ezért a három nyugati megszállási övezet katonai kormányzói 1948 júliusában az úgynevezett frankfurti dokumentumokban felszólították őket a tervezett nyugatnémet állam alkotmányának elkészítésére.

Jóllehet a miniszterelnökök attól tartva, hogy ezzel véglegesítenék Németország kettészakadását, eleinte tartózkodóan reagáltak a kezdeményezésre, augusztusban – nem utolsósorban amerikai nyomásra – összeült egy szakértői bizottság, hogy a miniszterelnökök megbízásából kidolgozza az ideiglenes alkotmány első tervezetét. Ez volt az úgynevezett Herrenchiemsee-i Alkotmányozó Konvent. Ezt követően 1948 szeptemberétől 1949 májusáig a Parlamenti Tanács[3] folytatta a munkát, amely több ízben is megszakadt, mert a megszálló hatalmak memorandumaik, illetve összekötő tisztjeik révén beavatkoztak a tárgyalásokba. 1949. május 8-án a kommunisták, a konzervatív Német Párt (DP), a katolikus Német Centrumpárt, valamint nyolcból hat Bajor Keresztényszociális Unió (CSU)-beli képviselő ellenében elfogadásra került az alkotmány, amely – ideiglenes jellegét hangsúlyozandó – az Alaptörvény nevet kapta; később a Bajor Tartományi Gyűlés is ellene szavazott, mert úgy vélte, hogy a föderalizmus elve nem jut kellőképpen érvényre benne.

Négy nappal később, 1949. május 12-én a három katonai kormányzó, akik fenntartották maguknak az utolsó szó jogát, jóváhagyták az Alaptörvényt. Ugyanazon a napon a Szovjetunió tizenegy hónap után szabaddá tette a Berlinbe vezető útvonalakat. Sztálinnak a nyugatnémet államalapítás megakadályozására vonatkozó törekvése, valamint a nyugati hatalmak Berlinből történő kiűzésére tett kísérlete ily módon egyaránt kudarcot vallott. Így a szovjet diktátor a Szövetségi Köztársaság születése körül bábáskodott, bármily kevéssé is állt szándékában.

2. Bonn és Weimar

Az Alaptörvény 1949. május 24-én lépett hatályba, augusztus közepén pedig sor került az első parlamenti választásra. A Bundestag (Szövetségi Parlament) és a Bundesrat (Szövetségi Tanács) szeptember eleji alakuló ülésével lezárult a második német köztársaság intézményes megalapítása. A kormány és a parlament a Rajna-parti Bonn városában hozta létre székhelyét, ahol korábban a Parlamenti Tanács ülésezett. Bonnt a háborúban nem érték olyan súlyos károk, mint más városokat. Porosz helyőrségi állomásként laktanyákkal is rendelkezett, amelyek alkalmasak voltak az új minisztériumok és hivatalok elhelyezésére. A választásban bizonyára szerepe volt annak is, hogy a háttérben a folyó mentén csak néhány kilométerrel feljebb, Rhöndorfban lakó Konrad Adenauer, a Parlamenti Tanács és a brit megszállási övezetben működő Kereszténydemokrata Unió (CDU) elnöke mozgatta a szálakat. A Bonn melletti döntés azonban mindenekelőtt Frankfurt, azaz a hagyományos német császári koronázóváros, a Szövetségi Gyűlés 19. századi székhelye, az 1848–49-es első német nemzetgyűlés üléseinek helyszíne ellen szólt, és az új rend átmeneti jellegét volt hivatott hangsúlyozni, amelyet pusztán köztes lépésnek tekintettek, illetve akként propagáltak mindaddig, amíg a kormány vissza nem tér a Spree-parti fővárosba, Berlinbe.

Az ideiglenesség azonban olyan hosszú életűnek bizonyult, hogy Bonn neve a második német köztársaság szinonimájává vált. Aggódó kortársak attól tartottak, hogy e második köztársaság ugyanarra a sorsra juthat, mint elődje, a weimari köztársaság. A második német köztársaság valóban ugyanúgy a háború és vereség szülötte volt, mint az első. A gazdaság, a politika és a társadalom mélyreható szocialista átalakulása az új Szövetségi Köztársaságban éppúgy elmaradt, mint 1918 után. Ezenfelül a vezető pozíciókat olyan férfiak töltötték be, akik már a weimari köztársaságban is a politikai elitbe számítottak: Adenauer kereszténydemokrata szövetségi kancellár annak idején Köln főpolgármestere és a porosz államtanács (felsőház) elnöke volt, a szabad demokrata Theodor Heuss államfő és Kurt Schumacher, a szociáldemokrata ellenzék vezetője pedig a Birodalmi Gyűlés (Reichstag) képviselőiként tevékenykedtek egykor.

A helyzet némely tekintetben még rosszabb volt, mint az első világháború után, mert az 1918-at követő időszaktól eltérően az ország nagy területei, mindenekelőtt a nagyvárosok, romokban hevertek. Az ipari létesítmények és az infrastruktúra egy része súlyos károkat szenvedett a háborúban, míg sokat a megszálló hatalmak tettek működésképtelenné. A Szövetségi Köztársaság jogi szempontból nézve kezdetben alig volt több, mint az Egyesült Államok, Nagy-Britannia és Franciaország protektorátusa, amely államok a Wehrmacht (a Harmadik Birodalom fegyveres ereje) 1945. májusi feltétel nélküli kapitulációját követően a győztesek korlátlan hatalmával uralkodtak (a Szovjetunióval közösen) Németország felett. Jóllehet a három nyugati katonai kormányzó 1949 májusában megszállási statútumot hirdetett ki, amely az első szövetségi kormány megalakulásával lépett életbe. A statútum írásban rögzítette és korlátozta a katonai kormányzók jogköreit. A három megszálló hatalom azonban a törvényhozó, a végrehajtó és az igazságszolgáltató hatalomnak a szövetségi államra és a tartományokra történő átruházása után is ragaszkodott kiterjedt felségjogaihoz, például a leszerelés kérdésében, a tőkekoncentráció szétbontását érintő gazdasági ügyekben, a kárpótlási, jóvátételi és külügyi kérdésekben, valamint a külkereskedelem és a devizagazdálkodás felügyeletére vonatkozóan. Mindenekelőtt azonban fenntartották maguknak a jogot arra, hogy szükség esetén újra teljesen a saját kezükbe vegyék a hatalmat.

A németek kezdeti gyengesége és a győztes hatalmak uralma hosszú távon előnyösnek bizonyult a stabil állam kialakulása szempontjából. A háború utáni ínség legnehezebb évei még a megszállás idejére estek, s így az éhezés, az élelmiszer-fejadagok, a háborús romok és a lakáshiány nem a későbbi német kormányhoz, hanem a győztes hatalmakhoz kötődött a lakosság emlékezetében. Az 1918 utáni időszaktól eltérően nem fért kétség Németország háborús felelősségéhez. A nemzetiszocialista megsemmisítő háborút és a németek által elkövetett szörnyűséges bűntetteket semmi sem legitimálhatta. A Wehrmacht totális veresége és a Harmadik Birodalom feltétel nélküli kapitulációja nem engedett teret újabb „hátbadöfés-legenda”[4] létrejöttének. A háborús főbűnösöket a győztes hatalmak 1946-ban elítélték a nürnbergi perben. A németeknek Nürnbergben éppoly kevés szerep jutott vádlóként vagy bíróként, mint abban az ötezernél is több további eljárásban, amelyek a szövetségesek égisze alatt 1949-ig zajlottak. Az 1918 utáni évektől eltérően a fiatal Szövetségi Köztársaságban csak ritka kivételként fogalmazódott meg az új politikai elittel szemben a „hazaárulás” vádja. Ugyanakkor Hitlert és a nemzetiszocializmust nyilvánosan nem lehetett már pozitívan említeni, bár bizalmas magánbeszélgetésekben még sokáig más volt a helyzet.

A német lakosság körében különösen az amerikaiak és kevésbé szigorúan a britek és a franciák által szorgalmazott kérdőívek, ülnökbírósági eljárások és tömeges elbocsátások segítségével végrehajtott nácitlanítás politikája vált gyűlöletes gyakorlattá, amely részben igazságtalannak is bizonyult, mivel először a szimpatizánsok egyszerűbben elbírálható ügyeiben született ítélet, míg a súlyos ügyeket gyakran elhalasztották, az elkövetők pedig ily módon könnyebben megúszták. A nácitlanítás ennek ellenére jelentőséggel bírt a politikai és társadalmi újrakezdés szempontjából: arra kényszerítette a meggyőződéses nemzetiszocialistákat, hogy a háborút követő első években tartózkodjanak a nyilvános szerepléstől. A demokratikus erők ezáltal olyan kezdeti előnyhöz jutottak a pártszervezés, a tartományi kormányok kialakítása, a sajtó és rádió kiépítése terén, amellyel a weimari köztársaságban nem rendelkeztek, kiváltképp, hogy 1949-ig (és a későbbiekben is) a szövetségesek őrködtek afölött, hogy ne jöhessenek létre neonáci csoportosulások és hálózatok.

A szövetségesek a nácitlanításon túlme-nően is hoztak népszerűtlen, de az újrakezdés szempontjából lényeges döntéseket. Szétverték Poroszországot, amelynek roppant mérete mind a császárság, mind a weimari köztársaság idején kiegyensúlyozatlanságot okozott az államszervezetben. Poroszország területéből új szövetségi tartományokat alakítottak ki, például Észak-Rajna–Vesztfáliát, Schleswig-Holsteint és Alsó-Szászországot, s ezek mérete általában megfelelt az egykori porosz provinciák határainak. Megalapították a Szövetségi Bank elődjét, a Német Tartományok Bankját, és 1948 júniusában pénzreformot hajtottak végre, amely lényeges alappillére volt az 1950-es évekbeli fellendülésnek. A németek 1949-ig mindössze a tartományi szintű politikai tevékenységre és a brit–amerikai, később brit–amerikai–francia övezet gazdasági tanácsában történő együttműködésre kaptak lehetőséget; e szervezet 1947-től Frankfurtban ülésezett, tagjait a tartományi parlamentek delegálták, és rendeltetését tekintve politikamentes igazgatási testületként működött.

A közéleti diskurzusban használt, úgynevezett Weimar-komplexus[5] az első német köztársaság javarészt saját hibájából bekövetkező kudarcát jelentette, amelyből a második köztársaságnak le kellett vonnia a tanulságokat. Az Alaptörvényt alkotó férfiak és (csekély számban) nők a Parlamenti Tanácsban ennek úgy tettek eleget, hogy szinte teljesen eltekintettek a közvetlen demokratikus elemek alkalmazásától; csak a szövetségi tartományok újrafelosztására vonatkozóan terveztek népszavazást. Az államfő hatáskörét a weimari köztársaság birodalmi elnökének feladataihoz képest messzemenően a reprezentációs feladatokra korlátozták, és a tisztséget megfosztották a közvetlen választás jelentette népi legitimációtól is. Nem létezett olyan, a szükségrendeletek alkalmazására vonatkozó jogszabály sem, mint amelyik 1933 előtt lehetővé tette a birodalmi elnöknek, hogy válság idején egyfajta pótalkotmány révén a parlamentet megkerülve kormányozzon.[6] A Szövetségi Köztársaság intézményi rendjében már nem az elnök töltötte be az „alkotmány őrének”[7] szerepét, hanem a karlsruhei székhelyű Szövetségi Alkotmánybíróság, amelynek tagjait a Bundestag és a Bundesrat választotta. A politikát felügyelő és ellenőrző bírói testület létrehozásával az Alaptörvény a jogállamiság azon speciálisan német hagyományát folytatta, amellyel a Harmadik Birodalom szakított.

Abban, hogy Bonn nem jutott Weimar sorsára – amint azt Fritz René Allemann svájci publicista 1956-ban a második köztársaság bukására vonatkozó jóslatokkal szemben megfogalmazta –, az államot és kormányát az alakulás időszakában meghatározó vezetőgárda is szerepet játszott, mégpedig mindenekelőtt Konrad Adenauer, akit 1949. szeptember 15-én szűk többséggel választottak meg szövetségi kancellárnak. A brit zónában működő CDU pártelnökeként sikerült „polgári” koalíciót alakítania, amelyben a CDU mellett a CSU, a Német Szabaddemokrata Párt (FDP) és a konzervatív Német Párt (DP) is részt vett. Ezzel a szintén kancellári reményeket tápláló Kurt Schumacher vezette Németország Szociáldemokrata Pártja (SPD) ellenzéki szerepbe kényszerült. Ily módon Adenauer sikerrel vitte keresztül elképzelését a saját pártjának soraiban is elterjedt tervekkel szemben, amelyek egy, az 1919-es weimari koalíció mintájára megalakítandó, a CSU/CDU-pártszövetség és az SPD részvételével létrejövő nagykoalíciót preferáltak, amilyenre a korábbi években tartományi szinten több példa is adódott.

3. Adenauer kancellárdemokráciája

Adenauer, aki a weimari köztársaság idején, 1917-től 1933-ig Köln főpolgármestereként a Német Centrumpárt egyik leghatalmasabb politikusa volt, kancellári hivatalba lépésekor már a 74. életévében járt. A nemzetiszocialisták az 1933-as hatalomátvétel után azonnal elüldözték a főpolgármesteri posztjáról. A háború végéig visszavonultan, belső emigrációban élt rhöndorfi házában; semmilyen formában nem vállalt közösséget a nemzetiszocialistákkal, de az ellenállással sem tartott fenn szorosabb kapcsolatot. A The Observer című, brit vasárnapi lap 1949 nyarán úgy jellemezte, hogy ő a messze legjobb „taktikus Németország politikai színpadán”. Adenauer konzervatív, de nem klerikális katolikus volt. A katolikus miliő és a hagyományos kölni kapcsolatrendszer jobban hatott rá, mint a pápai enciklikák vagy az intézményes egyház iránti engedelmesség. Kormányfőként az ő nevéhez fűződik annak a formációnak a kialakítása az ifjú Szövetségi Köztársaságban, amelyet később „kancellárdemokráciaként” emlegettek.

A kancellár által szorosan kézben tartott, olykor autoriter módon vezetett kormányzás, amely a Szövetségi Köztársaság első éveit jellemezte, az Alaptörvényben gyökeredzett. A Parlamenti Tanács az államfői tisztséget meggyengítette, míg a kormányfőét felértékelte. A 65. cikk szerint a szövetségi kancellár határozta meg „a politikai irányelveket”, az egyes tárcák reszortját, és ő döntött a minisztériumok közötti vitákban is. Erős státusszal rendelkezett mind a szövetségi elnökkel, mind a parlamenttel szemben. A Bundestag csak konstruktív bizalmatlansági indítvánnyal tudta volna a kormányfőt megdönteni; ez a rendelkezés a weimarihoz hasonló kérészéletű kormányok létrejöttének megakadályozását szolgálta, és a pártok közötti együttműködést volt hivatott kikényszeríteni. Adenauer kiemelt pozíciója az erős hatalommal rendelkező Kancellári Hivatal mint kormányközpont kiépítésében jutott kifejezésre, amely ellenőrizte a különböző tárcákat, döntő befolyást gyakorolt a minisztériumok személyzeti politikájára, és közvetlenül beavatkozhatott a törvények előkészítésébe is.

A győztes hatalmak szempontjából, amelyek a megszállás 1955-ös megszüntetéséig a legfőbb hatalmat képviselték az országban, és amelyekkel minden fontos döntés meghozatala előtt konzultálni kellett, Adenauer megbízható, álláspontját sikerrel képviselő partnernek bizonyult. A Bundestaggal patriarchális hatóság módjára kommunikált. A szociáldemokrácia rendszerétől az különböztette meg a leginkább, hogy a gazdasági működést érintő kérdések már a Gazdasági Tanácsban kikristályosodtak. A gazdasági rendszer kérdését Adenauer és Ludwig Erhard gazdasági miniszter az 1949-es választási kampányban a „bürokratikus tervgazdaság kontra szociális piacgazdaság” ellentétpárra hegyezte ki. A „szociális piacgazdaság” fogalma „a piaci szabadság elvének a szociális kiegyenlítés elvével történő összekapcsolását”[8] jelentette.

Kérdéses volt, hogy mindebből konkrétan mi következik a gazdaság- és a szociálpolitika kialakítását illetően, hiszen a szociális piacgazdaság mindig is reklámként és fegyverként használt fogalomnak számított. Tartalmának meghatározásában a Ludwig Erhard miniszter csapatát képező gazdaságpolitikusok rugalmasságról és gyakorlatiasságról tettek tanúbizonyságot. A rajnai kapitalizmus gazdaságpolitikáját a győztes amerikaiak befolyása és a katolikus szociális tanítás elvei – többek között a „szolidaritás” és „szubszidiaritás” – mellett mindenekelőtt a német ordoliberálisok alapelvei[9] határozták meg; a Walter Eucken, Franz Böhm és Leonhard Miksch körül szerveződő Freiburgi Iskola[10] a gazdasági verseny állami szabályozásának szükségességét hangsúlyozta. Emellett továbbra is érvényesült a jellegzetesen német korporativizmus hagyománya, amely a szakszervezeteket és a munkaadók szövetségeit egyaránt bevonta a gazdasági élet koordinációjába. Adenauer a szociális piacgazdaság kialakítása során inkább a szociális kiegyenlítésre törekedett, ami 1951-ben a bányaipari munkavállalóknak a vállalat ügyvezetésében való részvételéről szóló törvény, valamint 1952-ben a teherkiegyenlítési törvény esetében meg is mutatkozott. Előbbi kapcsán Adenauer beleegyezett, hogy a munkavállalói és munkáltatói oldal paritásos alapon képviseltesse magát a Ruhr-vidéki konszernek felügyelőbizottságaiban. A teherkiegyenlítés esetében amellett szállt síkra, hogy vessenek ki adót a vagyonokra és a jelzálogkölcsönökből, hitelekből származó nyereségekre, a bevételeket pedig fordítsák a háborús károsultak és a hazájukból elüldözöttek megsegítésére. Erhard viszont az újraelosztással szemben a szociális problémák növekedés révén történő megoldását részesítette előnyben, mivel a megoldást inkább a versenyben, a szabadkereskedelemben és a kiegyensúlyozott költségvetésekben látta. A folyó kiadásokat a mindenkori bevételekből tervezte fedezni, és az aktív állami iparpolitikát ugyanúgy elutasította, mint az árképzésbe történő beavatkozást. A stabil árszint megvalósulását a politikától független központi bank pénzpolitikájától várta. E szemléletével Erhard nemsokára védekező pozícióba kényszerült a jellegzetesen német korporativizmus újbóli megerősödésével, a kartelltörvényt érintő, példának okáért a Német Iparszövetség (BDI) által propagált kurtításokkal, valamint a kancellár és az SPD együttműködésében végrehajtott 1957-es nyugdíjreformmal szemben, amely az Erhard által preferált tőkefedezet helyett felosztó-kirovó rendszerben működött.

Adenauer meg volt győződve arról, hogy Nyugat-Európa az Egyesült Államok védelme nélkül ki volna szolgáltatva a szovjet expanziós törekvéseknek. A kancellár ezért a sikeres külpolitika alapfeltételének tartotta az amerikai támogatást. Politikájában kiindulási alapnak fogadta el a németek gyengeségét, és a kelet–nyugati konfliktus konstellációját e helyzet javítására kínálkozó lehetőségnek tekintette. A Kurt Schumacher vezette SPD úgy gondolta, akkor jöhet szóba együttműködés a szövetségesekkel, ha azok engedményeket tesznek a németek irányába. Adenauer ezzel szemben kész volt elfogadni bizonyos diszkriminációt, és előzetesen lépéseket tenni annak érdekében, hogy Nyugat-Németország lépésről lépésre előbbre haladjon az egyenjogúság felé vezető úton, lerázza a megszállt állam jelentette bilincseket, és a Szövetségi Köztársaság minél nagyobb állami szuverenitásra tegyen szert. Kormánya a kelet–nyugati konfliktus előterében ily módon elérte, hogy 1954. október 23-án sor került a megszállás megszüntetését jelentő párizsi szerződések megkötésére. Az NSZK csatlakozott az Észak-atlanti Szerződés Szervezetéhez (NATO, 1955. május 6.), és a nyugati megszálló hatalmak jóváhagyták a nyugatnémet hadsereg létrehozását, amelynek első újoncai 1955. november 12-én tették le az esküt.