részlet

Fordította Pálfalvi Lajos

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Евгений Водолазкин: Оправдание острова

Редакция Елены Шубиной, Москва 2021

Copyright © Jevgenyij Vodolazkin, 2021

Hungarian translation © Pálfalvi Lajos, 2025

Magyar kiadás © Helikon Kiadó, Budapest, 2025

Borítóillusztráció © David Wall/Getty Images

Minden jog fenntartva

Tatyjanának és Nataljának

És reng a föld,

és lángra lobban a fekete víz Északon,

és kifolyik Délen a lángoló víz.

És hamu száll alá az égből,

és hamuvá lesz a szívetek.

Agafon próféciája

A KIADÓ ELŐSZAVA

Nagy vihart kavart nemrég az a hír, hogy mint kiderült, van folytatása A Sziget története című nevezetes műnek, az első hazai krónikának. Ezért feltétlenül ki kell adni újra a teljes szöveget.

Korábbi változatában többször is megjelent A Sziget története. Bekerült az iskolai és egyetemi olvasmányok közé, és már rég szétszedték idézetekre. „Meglátjuk még, mi lesz ennek a vége”, „Ráébredt arra, hogy újra kezdődhet a háború, mivel ő is azok közé tartozott, akik újra akarták kezdeni”, „Azok voltak a boldog idők, amelyek nem kerültek be az évkönyvekbe”, „Az időnek nincs hová sietnie” – ezek a mondatok a mindennapjaink részévé váltak, már nem is emlékszik mindenki arra, hogy a krónikából valók.

Megkértük a Legfelségesebb Parfenyijt és Kszenyiját arra, hogy olvassák el A Sziget történetének teljes szövegét. Nagyon fontos volt számunkra, hogy megtudjuk, milyennek tartják a közreadott munkát, ők pedig megosztották velünk a véleményüket. Feljegyzéseket készítettek, ezek észrevétlenül naplószerűvé váltak, aminek kimondhatatlanul örülünk, hisz a fejedelmi pár minden szavával maga a történelem szól hozzánk. Részekre osztottuk a feljegyzéseket, és a szerzők engedélyével a krónika szövegéhez mellékelt sajátos kommentárként közöltük őket.

Az elmúlt év eseményei megváltoztatták a kiadó eredeti terveit. Olyan időket éltünk meg, amikor kezdenek beteljesülni az ősrégi próféciák. Ezeket nem nevezhetjük boldog időknek, de sok mindenre megtanítottak minket. Bölcsebbek lettünk, de a sok bölcsességben, mint a Prédikátor mondja, sok a keserűség.

A velünk történtek miatt már az egész világ azon gondolkodik, hogy mi a történelem lényege. Nemcsak a mi történelmünké, hanem a történelemé általában. Az is erre ösztönzött, hogy nemrég mutatták be a nagy Jean-Marie Leclair A Sziget krónikája című filmjét. Kezdetben sokan csodálkoztak azon, hogy a főhősök egyben szaktanácsadói szerepet is vállaltak a francia rendező mellett, de hogy helyes volt a döntésük, azt a film hatalmas sikere is megerősítette.

Most, hogy nemzetünk válaszúthoz érkezett, különös értelmet nyer, hogy napvilágot lát ez a könyv. Napvilágot – korunk sötétségében.

Első fejezet FEODOR

Azelőtt nem volt nálunk történelem. Különálló eseményeket őrzött meg az emlékezet, de csak olyanokat, melyeknek megvolt az a sajátosságuk, hogy ismétlődnek. Ezért olyan volt a létezésünk, mintha körkörösen haladna.

Tudtuk, hogy nappal következik az éjszaka után, a télre pedig tavasz. Ezek a körök adják az égboltozaton úszó csillagokat, a vándorútjuk pedig egy évig tart. Az emlékezetünkben is az évek voltak a természetes határok.

Csak homályosan emlékeztünk a szörnyű hurrikánokra és földrengésekre, a kegyetlen telekre, amikor befagyott a tenger, a belháborúkra és az idegen földről jött hadak támadásaira, de nem tudtuk megmondani, hogy mikor voltak ezek.

Csak annyit mondtunk: ez az egyik nyáron történt. Vagy: tavasszal volt, sok tavasszal ezelőtt. Ezért minden hurrikán egyetlen nagy hurrikánná olvadt össze a szemünkben, a belháborúk pedig egyetlen, soha véget nem érő háborúvá váltak.

A keresztséget felvéve hallottuk meg a Szentírás szavait, korábban csak egymás szavait hallottuk. Szétporladtak ezek a szavak, mert csak az marad meg, amit leírtak, a keresztség előtt pedig írásbeliség sem volt.

Aztán könyveket hoztak a Szigetre, mi meg értesültünk azokról az eseményekről, amelyek előttünk történtek, ez pedig segített nekünk abban, hogy megértsük a mostani eseményeket.

Most már tudjuk, hogy az emberiség történetének van kezdete, és a vége felé tart. E gondolatokkal kezdjük az elmúlt évek és események történetét.

Isten áldását kérve.

Parfenyij

Szerzetesek írták A Sziget történetét. Nincs ebben semmi különös, hisz az tudja tükrözni az időt, aki az örökkévalóságra figyel, a földi dolgokat pedig mindenkinél jobban érti az, aki az égiekre gondol. Meg az idő is más volt akkor – sűrű, ragacsos. Nem olyan, mint a mostani. Gyermekkorunkban az idő lassú, hosszan elnyúlik, aztán nekilódul, életünk végén pedig már repül. Ez egyébként közismert. Nem hasonlít-e a nép élete az egyes ember életére?

Azt feltételezik, hogy egy szerzetes pap, Történész Nyikon írta a krónika első fejezeteit. Amióta csak létezik a kézirat, egyszer sem hagyta el a Megváltóról nevezett szigeti kolostor falait: ez szigorú tilalom alá esett.

A krónikások szerint a történetet nem fenyegette a hamisítás veszélye, mert a szent tér megvédte ettől. Ma már bármit megtehetnek a történelemmel: bárki bárhol írhatja. De nem ezért hamisítják-e annyian?

Bár tilos volt kivinni a krónikát a kolostorból, ez nem volt akadálya annak, hogy megismerhessék a kolostor falain belül. Legalább az uralkodó fejedelmek. Úgy gondolták (és a mai napig is úgy gondolják), hogy feltétlenül ismerniük kell a múltat azoknak, akik hatalomra kerültek. Helytállónak látom ezt a gondolatot. Helyénvaló, bár az is igaz, hogy a történelem ismerete még nem mentett meg senkit a hibáktól.

A jámbor Feodor fejedelem napjaiban vette fel a keresztséget a Szigetünk. Azelőtt pedig nem Feodornak, hanem Alekszandrnak hívták ezt a fejedelmet. És nem volt jámbor. És csak a Sziget északi részén uralkodott, de belháborúban elfoglalta a déli részt, és az egész Sziget fejedelme lett.

Uralkodása nyolcadik évében pedig azt mondta:

Gyűljetek össze mindnyájan a Homokzátonyon, ott keresztelnek meg benneteket.

Azt mondta:

Aki nem veszi fel a keresztséget, az nem a barátom.

Mindenki vagy majdnem mindenki megkeresztelkedett, belátták, hogy nehézségeik lehetnek azoknak, akik nem barátai a fejedelemnek.

Kszenyija

Jusztinianosz bizánci császár 47. novellája szerint a hatalmon lévő császár uralkodásának évével datálják a történelmi eseményeket. A bizánci hagyományt követő Történész Nyikon (mint minden krónikás, aki az örökébe lépett) a fejedelem uralkodásának évével datálja az eseményeket: mint tudjuk, nálunk nem voltak császárok.

Elhozták a Szigetre az evangéliumokat, felolvasták az embereknek, így mindenki megismerte a mi Urunk, Jézus Krisztus életét.

Kiderült a régi istenekről, hogy lényegében mindegyik csak fa, nem kell megvédeni őket, hisz ha istenek lennének, megvédenék magukat. És senki sem tartott ki mellettük a végsőkig, kivéve néhány táltost, aki őket szolgálta.

Amikor elégtek a pogány istenek, azt mondták a táltosok, hogy eljön a nap, amikor a könyv betűi is elégnek. Senki sem hitt nekik, mert mindenki úgy gondolta, hogy tehetetlen dühükben beszélnek így. És talán azért is, mert náluk sosem létezett írott szó. A levegőben lógtak a szavak, melyeket kiejtettek, amíg csak el nem fújta őket a szél.

Feodor huszadik évében történelmi könyveket küldtek a Szigetre. Vigyázunk rájuk, mint a szemünk fényére, mert nincs rosszabb annál, mint történelem nélkül maradni akkor, amikor még épp csak kezdjük kapiskálni, hogy mi is az. Kiderült számunkra a könyvekből, hogy egyetlen egyetemes történelem van, még ha el is vész valahol egy ismeretlen szigeten, akkor is a közös fa egyik ága.

Ezenkívül azt is megtudtuk, hogy mi a történelem próféciákban megjövendölve, amelyek mind teljes egészében, mind pedig apró részleteiben megragadják azt. A prófécia az idő legyőzését állítja szembe az idő rendezettségével. Az Úr megszabadította a nagy prófétát, Illést, aki tüzes szekéren ment föl az égbe, a haláltól és az időtől, ami végső soron egy és ugyanaz.

A Sziget népének is van prófétája, a neve Figyelő Agafon. Sugallat hatására beszél, nem könyvekből, mert még nincsenek könyvek a Szigetünkön. Hosszú távú jövendöléseket kapunk, így ezeket még nem volt alkalmunk ellenőrizni. Ám Agafon kedélyállapota és koncentráltsága azt sugallja, hogy valóra válnak a jövendölései, amiben erőst bízunk is. Különös tekintettel arra a jövendölésére, mely szerint hosszú időre megszakad a földkerekség e térségét megrázó ellenségeskedés, ha egyesül a két fejedelmi ág.

Azt hiszem, elég ennyit mondanunk a jövendölésekről. Nem fogunk elmélyedni a jövőben, visszatérünk arra, ami előttünk áll, nem feledve azt, hogy a történelem a múltról szól.

Parfenyij

Azt tanította Figyelő Agafon, hogy a jövendölés nem korlátozza szabadságukban az utódokat. Szabadon cselekedhetnek, természetesen csak annyira, amennyire ezt a körülmények engedik. A körülmények oka pedig, mondta Agafon, nem Isten, hanem az ember.

Nehéz lenne nem egyetérteni vele: hosszú életem meggyőzött arról, hogy az emberek maguk alakítják maguknak a körülményeket. Ezek a legtöbbször, érthető módon, kedvezőtlenek. Isten látja ezeket, és a próféták által fedi fel mindezt az emberek előtt. Néha.

Isten Agafon által nyilatkoztatta ki előttünk azt, hogy mikor szakad meg az ellenségeskedés a Szigeten. Történész Nyikon ezt még beteljesületlen próféciaként említi: ma már mindenki tudja, hogy valóra vált. Ez, hogy úgy mondjam, középtávú prófécia volt.

De volt Agafonnak még egy próféciája, amely távoli időkre vonatkozott. Ez nem maradt ránk. Eltérően más, többé-kevésbé részleges jövendölésétől, ezt a Sziget sorsának szentelte, a maga egészében. Sajnos halvány fogalmunk sincs a tartalmáról. Vagy szerencsére – ezt majd csak akkor dönthetjük el, ha elolvastuk.

Szent Agafon Orrhangú Prokopij krónikás fülébe diktálta, a szó szoros értelmében a fő próféciáját. Agafon addigra már betöltötte a százhuszadik évét, és szigorúan ráparancsolt az írnokra, hogy kössön csomót a nyelvére. Agafon részéről, aki, ha szabad így kifejeznem magam, előrehaladott korban volt, ez bizonyos mértékig tréfa volt (végtére is senki sem tiltotta meg a szenteknek a tréfát), mivel Prokopijnak még ifjúkorában kivágták a nyelvét káromkodásért. Így ami a nyelvet illeti, ez az ember nem adott okot az aggodalomra.

De váratlan lépésre szánta el magát Prokopij, és ehhez nem volt szüksége a nyelvére. Szétnyitotta a krónika szövegét, kivette belőle a próféciát, és azt rebesgetik, hogy eljuttatta a Nagy Földre, ma úgy mondanánk, hogy alighanem az ellenség kezére játszotta.

Prokopij tette – ha igaz ez – arra enged következtetni, hogy ez a titkos információ nem lehetett túlságosan kedvező a Sziget népére nézve. Lehet, hogy valamiképpen megerősítette a Kontinens lakóit agresszív szándékaikban, mert semmi sem erősíti úgy az ellenség harci szellemét, mint a megfelelő időben kapott prófécia.

Csak akkor ítélhetnénk meg Orrhangú Prokopij céljait, ha ismernénk a prófécia szövegét, de, mint mondtuk, nyoma veszett. Miért nem másolta le ahelyett, hogy kivette a kéziratból? Hisz ezzel megfosztotta a honfitársait attól a lehetőségtől, hogy felolvassák.

Nincs kizárva, hogy azért ragadtatta magát ilyen cselekedetre a krónikás, mert bosszút akart állni szigorú családján, amely megfosztotta a nyelvétől. Ez érzékeny veszteség volt Prokopij számára: szeretett beszélni a megboldogult. Képes volt valahogy erre azzal a kevéssel, ami maradt a szájában (azt mondják, valamennyi visszanő a nyelvből). Akárhogy is volt, csak a halála után derült fény arra, hogy kilopta a kéziratból a próféciát. Ez ékesszólóan tanúskodik arról, hogy Prokopij idejében nem különösebben érdekelt senkit a krónika.

A Szigetre hozott könyvek röviden szólva a következőket tudatták velünk a múltról. Az első nap teremtette Isten az eget és a földet, a föld puszta volt és láthatatlan, és Isten lelke lebegett a vizek fölött, életre keltve a víz elemét. És azt mondta Isten: Legyen világosság! – és úgy is lett.

A következő napokban megteremtette a tengert, a folyókat és az égitesteket. Amikor megtöltötte a világot vízzel, meghagyta a szigeteket és a szárazföldeket, így jelezve azt, hogy nem azért keletkeztek, mert a nap felszárította azokat a területeket, hanem már a nap teremtése előtt is léteztek; tette ezt azért, hogy az emberek ne tartsák istennek a napot.

Isten egyszerre teremtette a halakat és a madarakat, mert ezek egy családból valók, azzal a különbséggel, hogy a halak a vízben, a madarak pedig a levegőben úsznak.

És megteremtette Isten az embert a feleségével együtt, hogy hagyja el az apját és az anyját, és ragaszkodjon a feleségéhez. És hatalmat adott neki mindenek fölött, ami csak létezik a földön.

De a teremtés hét napja még nem volt idő. A bűnbeeséssel és a Paradicsomból való kiűzetéssel nyílt meg az idő, és az idővel együtt kezdődött a történelem, mert nem létezik történelem sehol az időn kívül.

230 éves volt Ádám, amikor Szetet nemzette, és összesen 930 évet élt. És kezdtek születni a gyerekek, és tíz nemzedéket és 1468 évet számlálunk Ádámtól Noéig. Amikor Noé betöltötte a 600. évét, vízözön borította el a földet.

És Noé isteni parancsra ütni kezdte a szimhandront, a tágas bárkában pedig gyülekeztek az állatok és a madarak, minden lényből egy pár, kivéve a halakat, mert ők nem félnek a víztől. Amikor pedig beszálltak, Noé bezárta a hajót, és megeredtek az ég csatornái. És negyven nap, negyven éjjel ömlött az eső, így nem maradt több szárazföld, még a mi Szigetünk is víz alá került. Ahol most felhők lebegnek, hullámok ringatóztak azokban a napokban.

Azt mesélték egy nem bibliai iratban, hogy az ördög vízbe akarta fojtani az emberi nemet, ezért egérré változott, és rágni kezdte a hajófeneket. Ekkor Noé Istenhez fohászkodott, és tüsszentett az oroszlán, az orrlyukaiból pedig kiugrott egy kandúr és egy nőstény macska, és megfojtották az egeret. Így keletkeztek a macskák, amelyek manapság is ritkaságszámba mennek a mi földünkön.

Parfenyij

Apokrif történeteket is találunk Nyikon irataiban, melyeket legendáknak tartanak a mai olvasók: a macskákról szóló elbeszélésre gondolok. A szép részletek különböztetik meg a történetmondást a nehézkes darwini prózától, és minden, ami szép, így vagy úgy igaz.

Íme, itt van – egy faj eredete, anélkül, hogy több száz oldalra elnyújtaná a szerző. Amit láthatunk: íme, tessék, a macskák kiröppennek az oroszlán orrlyukaiból, miákolva átbucskáznak a levegőben, és a négy tappancsukra esnek. Nem feledkeznek meg a legfőbb feladatukról, egy ugrással az egérnél teremnek és – kampec dolóresz! Kampec dolóresz, mondom én, utalva arra, hogy ez egészen rendkívüli párbaj volt. Tudták-e a macskák, kivel szállnak szembe? Jó kérdés.

Igen, ezek a történetek nem vágnak teljesen egybe a darwinizmussal, de ez inkább a darwinizmus problémája. Egyszerűen nem értette volna az alapító a macskákról szóló meséket: az az érzésem, hogy ez az ember nem tudott mosolyogni.

Komolyra fordítva a szót, mivel elég koros vagyok, gyakran kérdezik, mit gondolok Darwinról. Most mit mondjak? Volt füle az evolúció ritmusához, de süket volt a metafora, tágabb értelemben pedig a költészet pulzusára. Csak azzal magyarázhatók a Szentírás elleni kirohanásai, hogy Sir Charles süket volt a metaforára. Csak a költészet iránti érzéketlensége miatt nem tudta felfogni azt, hogy nem került ellentmondásba a Biblia szövegével. Gondolom, most már érti ezt a megboldogult.

Az Úr segítségként és büntetésként is adta a vizet nekünk, a Sziget lakóinak. Ősidők óta vitte a kereskedelmi hajóinkat a lakott világ távoli zugaiba, egészen addig a vonalig, amely elválasztja a tengert az égboltozattól. De a lelki kiüresedésünk idején rémisztő magasságokba emelkedett a víz, elöntötte a földeket, az emberek meg belefulladtak. Ezt mondták a nagyapáink. Az ember csak elborzadhat attól, hogy milyen mélyre süllyedtünk Noé korában, ha az egész világot elöntötte a víz.

És a negyvenedik napon Noé kinyitotta a bárka ablakát, elküldött egy hollót, hogy nézze meg, apadt-e valahol a víz. De a víz színén úszó holttestekre szállt a holló, beléjük vágta a csőrét, és nem tért vissza. És akkor Noé galambot küldött. A galamb pedig visszaszállt, olajágat tartva a csőrében, és Noé abból megértette, hogy apad a víz.

Noé 350 évvel az özönvíz után halt meg, összesen 950 évet élt.

Kszenyija

Akadhatnak olyanok, akik félreértésnek vélik az ősapák elképesztően hosszú életét – tegyük fel, hogy rosszul számították át az egyik kronológiai rendszer adatait egy másikra, hibázott az írnok és így tovább. Az ilyen feltételezésekben valójában nincs semmiféle szükségszerűség. Mindennek megvan a maga magyarázata.

Még tele voltak az emberek a paradicsomi időtlenséggel. Fél lábbal az örökkévalóságban álltak, csak most kezdtek hozzászokni az időhöz. Ahogy távolodtak a Paradicsomtól, úgy lettek egyre rövidebb életűek. De azért azt se higgyük, hogy lezárult az ősapákkal a hosszú életűek kora. Mi Parfenyijjel háromszáznegyvennyolc évesek vagyunk, és ezen nem csodálkozik senki.

Tegnap kitöltöttem egy űrlapot. Azt feleltem a hány éves? kérdésre:

– Háromszáznegyvennyolc.

El se mosolyodtak.

Korábban szégyelltem a koromat, de százötven fölött túltettem magam rajta. Egyszerűen egyesek tovább élnek – különböző okokból.

És megosztották a földet Noé fiai, Szem, Kám és Jáfet között. Mi pedig, tegyük hozzá, Jáfet nemzetségéhez tartozunk, és a Szigetünk is Jáfet birtoka.

3324 év telt el Noétól Ábrahámig. Amikor pedig az úr Szodomára és Gomorrára fordította a tekintetét, Ábrahám megkérdezte:

Ha akad ebben a városban ötven igaz ember, csak nem pusztítod el őket?

Azt felelte az Úr:

Ha találok ott ötven igaz embert, megkegyelmezek a városnak.

Azt felelte erre Ábrahám:

Lám, rászántam magam arra, hogy beszélek Urammal én, aki por és hamu vagyok. Ha hiányozna öt az ötven igazból, elpusztítod-e a várost?

Azt mondta az Úr:

Nem, nem pusztítom el, ha találok ott negyvenötöt.

És Ábrahám beszélt tovább, és rákérdezett a negyvenre, a harmincra, a húszra és a tízre is. És megígérte neki az Úr, hogy még tíz igaz emberért is megkíméli a várost, de mivel tízet sem lelt ott, kénköves tűzesőt bocsátott az égből Szodomára, Gomorrára és az egész környékre.

Sok más eseményt is leírnak a történelmi könyvek, csak a legkorábbiakat említettem.

Feodor fejedelem uralkodásának harminckilencedik esztendejében elhunyt Feodor – halála után a fia, Konsztantyin uralkodott.

Tartalom

A kiadó előszava

Első fejezet FEODOR

Második fejezet KONSZTANTYIN

Harmadik fejezet MIHAIL

Negyedik fejezet JUSZTYIN

Melléklet a negyedik fejezethez

Ötödik fejezet JEVSZTAFIJ

Hatodik fejezet GAVRIIL

Hetedik fejezet Parfenyij

Nyolcadik fejezet NYIKIFOR CSÁSZÁR

<...>

Tizennegyedik fejezet PARFENYIJ ÉS KSZENYIJA

Tizenötödik fejezet KSZENYIJA

Tizenhatodik fejezet KASZJAN

Tizenhetedik fejezet MARKEL

Tizennyolcadik fejezet VLASZ

Tizenkilencedik fejezet MELISSZA

Huszadik fejezet SZERAPION

Huszonegyedik fejezet VALDEMAR

Huszonkettedik fejezet CECILIA

Huszonharmadik fejezet SZOZONT

Huszonnegyedik fejezet VARVARA

Huszonötödik fejezet PARFENYIJ ÉS KSZENYIJA

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő M. Nagy Miklós

A szöveget gondozta Balázs Piroska

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Borítótervező Szalkai Diána

Tördelte Izing Imre

ISBN 978 963 620 638 3

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Bona Nova SC – SIL Open Font License

EB Garamond – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License