A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Sanna Marin: Hope in Action. A Memoir About the Courage to Lead

Scribner, New York, 2025

Copyright © 2025 by MA/PI Oy

Fordította

Barabás József

Hungarian translation © Barabás József, 2025

Magyar kiadás © Helikon Kiadó, 2025

Borítóterv © Meeri Koutaniemi

Minden jog fenntartva

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Nemes Krisztián

A szöveget gondozta Török Mária

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

A borítót az eredeti felhasználásával készítette Kaposvári Franciska

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. forgalmazza

www.ekonyv.hu

Készítette Takács Gábor

ISBN 978-963-620-897-4

TARTALOM

Bevezetés – Egy nem mindennapi politikusi pálya

1. Valóban ez a dolgom?

2. Közösen fogjunk neki!

3. Csatlakozom a mozgalomhoz

4. A tanulóidő

5. Hogyan lett belőlem „női vezető”?

6. A világjárvány

7. Háborúra ébredünk

8. Geopolitikai realitások

9. Nehéz tárgyalások

10. Botrányok

11. A harcnak nincs vége

12. Felvillanó reménysugarak

Köszönetnyilvánítás

Bevezetés

EGY NEM MINDENNAPI POLITIKUSI PÁLYA

2019 decemberében, harmincnégy évesen Finnország miniszterelnökévé választottak, ezzel én lettem az akkori világ legfiatalabb hivatalban lévő kormányfője, egy öt – mind nők vezette – pártból álló koalíciós kabinet élén. Közülünk négyen még a negyvenet sem töltöttük be. Amit a legtöbb ember tudni szeretne: hogy hogyan is történt mindez.

Noha korántsem véletlenül jutottam ilyen magas politikai pozícióba – hiszen több mint egy évtizeden át kitartóan dolgoztam pártomban, a szociáldemokraták szervezetében –, ilyen gyors előremenetelre én magam sem számítottam és nem is törekedtem. Egy szokványosabb politikai pályafutás lebegett célként a szemem előtt – amennyiben bármilyen politikai karrier szokványosnak tekinthető. Ezt a történetet el lehet mondani személyes beszámoló formájában: hol nőttem föl, mire tanítottak szüleim, mikor volt az első tüntetésem, az első választási kampányom, hogyan választottak meg miniszterelnökké, hogyan viseltem az egész kormányzati munka vállamra nehezedő felelősségét. De be kell vallanom, gyakran kényelmetlennek érzem, ha sokat kell beszélnem vagy írnom saját életemről és pályafutásomról. Nem azért, mintha fájónak, kellemetlennek tartanám, hanem azért, mert inkább a közösség számára fontos kérdésekre akarom a figyelmet irányítani. Nem hiszem, hogy azért jutottam a politikai élet csúcsára, mert kivételes képességekkel áldott meg a sors, sokkal inkább azért, mert széles körben érdeklődésre számot tartó ügyeket és értékeket képviseltem.

A történelem egy olyan pillanatában léptem a politikai pályára, amikor a régi világ a feje tetejére állt, kezdve attól, hogy ma már nem úgy közlik, terjesztik a híreket, mint azelőtt, egészen a globális kihívások megváltozott értelmezéséig. A nem megszokott, hagyományostól eltérő hátterű emberek fokozatosan bekerülhettek a politikai élet centrumába. De a politikai pálya számomra nem is volt egyértelmű választás; fiatalabb koromban úgy képzeltem el a politikusokat, mint szürke öltönyt viselő, idős urakat, akik szakmai kérdésekről vitatkoznak – és ez a világ igen távol esett attól, amelyből én származtam.

Kezdetben fogalmam sem volt róla, vajon jut-e számomra hely a politikai életben. És ezzel nem csupán én voltam így. Noha e tér olykor ugyancsak szűkösnek tűnt, örülök, hogy megküzdöttem érte, mivel ily módon nyilvánvalóvá vált, hogy mások is a nyomomba léphetnek, és mind szélesebbre tágíthatják. A különböző kérdéseket, eseményeket inkább a társadalmi mozgalmak, a történelem, az ideológia és a közösség szempontjából igyekszem megközelíteni; nekem az a szerep jutott, hogy képességeimmel és tapasztalataimmal a haladás ügyét segítsem előmozdítani, nem pedig az, hogy „női vezetővé” váljak, ahogy gyakran neveztek. Úgy vélem, azok a körülmények, amelyek egy „női vezetőt” életre hívnak – és azok a feladatok, amelyeket e szerepében elvégez –, fontosabbak annál, mint hogy hogyan érzi magát, és mindenképpen fontosabbak annál, hogy mikor milyen öltözéket visel.

Annak a története, hogy hogyan lett belőlem miniszterelnök, és miként irányítottam egy öt női politikus alkotta kormány munkáját, egyúttal egy ország, Finnország története is, amelyet az utóbbi időben – az egyenlőségi, fenntarthatósági és jóléti modell terén elért eredményeiért, tehát mindazért, ami miatt eredetileg politikus akartam lenni – szerte a nyugati világban ünnepelnek. Jóllehet Finnország nem mindig felel meg annak a képnek, miszerint hazánk egy zimankós időjárású, egalitárius utópia, amelyben – a fölmérések szerint – a világ legboldogabb emberei élnek, büszke vagyok az országomra, és örömmel tölt el, hogy lehetőségem nyílt szolgálni a hazámat. Büszke vagyok Finnországra, mert erős szociális jóléti rendszer működik benne, amely mély bizalmat és szolidaritást teremtett társadalmunkban. És e bizalom az, amely előrevisz bennünket az úton. Miközben konzervatív politikusok állíthatják, hogy a szociáldemokrata politika a szabadság ellensége, valójában éppen e politika teremti meg a szabadságunkat: hogy biztonságban éljünk, tanuljunk, tisztességes bérért dolgozzunk, jusson időnk a családunk és a barátaink társaságát élvezni, hogy azok lehessünk, akik vagyunk. Ha egy ország minden polgárának biztosítja e jogokat, azzal minden gyermek számára lehetőséget teremt, hogy az válhassék belőle, ami csak akar, és a lehető legteljesebb életet élje.

E társadalmi struktúrákat azonban szüntelenül meg kell óvni, védeni és újítani – nem tekinthetjük őket természetes adottságnak. Minden nemzedék felelőssége, hogy megbecsülje és újjáteremtse az előttük járók művét. Tartozunk ezzel azoknak, akik a múltban harcoltak a jogainkért, egyúttal az új nemzedéknek is, amelynek a jövőben szüksége lesz a támogatásunkra.

Amikor kormányfővé választottak, fogalmam sem volt róla, mi vár rám. Az európai miniszterelnökök mindennapos feladatai mellett – törvényhozási viták, költségvetési tárgyalások, a szokásos politikai viták kezelése, a buktatók kikerülése, valamint az Európai Unióval való egyeztetések – a hivatali időm alatt világtörténelmi jelentőségű válságokkal is meg kellett küzdeni. Három hónappal a hivatalba lépésem után a Covid–19-pandémia az egész világot leállásra kényszerítette, és ennek a helyzetnek a kezelése – amikor példátlan döntéseket kellett meghozni, kezdetben nagyon kevés tudás birtokában – különleges képességeket követelt meg: határozottságot egy rendkívül bonyolult környezetben, rugalmasságot, kapcsolattartási készségeket és talán mindenekelőtt kitartást. A tét hihetetlenül magas volt, és tudtuk, hogy döntéseink következményeit hosszú éveken át viselni fogjuk.

Aztán, mindössze két év elteltével, Oroszország nagyszabású támadást indított Ukrajna ellen, csapást mérve ezzel egész Európa biztonsági struktúrájára, valamint a szabályokon nyugvó nemzetközi rendre. Következésképpen Finnország hosszú idők óta alkalmazott, katonailag el nem kötelezett politikáját sietve újra kellett értékelni, és felül kellett vizsgálni. Oroszországgal hosszú közös határunk van, ezért nem engedhettük, hogy országunk és az EU fenyegetésnek legyen kitéve. Nekünk, az államvezetésnek, gyorsított ütemben kellett végigvinnünk Finnországot az Észak-atlanti Szerződés Szervezetéhez, a NATO-hoz történő csatlakozási folyamatán.

Miniszterelnökségemet, mint talán olvasóim emlékeznek, néhány botrány is beárnyékolta – mint például az elhíresült táncolós videófelvétel –, amelyeket egyesek ártalmatlannak, mások felháborítónak minősítettek. Más egyebek mellett első kézből tapasztaltam meg, hogy politikai rendszereink nemigen akarják elismerni, hogy a politikusok is emberek. E tény a legrosszabb esetben elriasztja az embereket attól, hogy részt vállaljanak a politikai életben, hasonlóképpen attól is, hogy valamilyen tisztségre jelöltessék magukat, mivel tartanak tőle, hogy nem illenének bele a politikusokról alkotott sematikus képzetbe. Ezért tartottam fontosnak, hogy még a rám irányuló legnagyobb médiafigyelem közepette se bújjak ki a bőrömből, és ne tagadjam meg igazi énemet. Szükségesnek tartom, hogy mindenféle hátterű, származású ember részt vegyen a politikában, hogy ily módon befogadó és ellenálló társadalmat építhessünk.

Ezt a könyvet nem azért írom, hogy emléket állítsak magamnak – sikereimnek vagy kudarcaimnak –, hanem hogy másokkal is megosszam, milyen fontosak az értékek, hogy megmutassam, hogy az igazsághoz való ragaszkodás, még ha nehéz is, energiaforrás, egyben útmutató is lehet e darabokra tört világban. Ha személyes történetem érdeklődésre tarthat számot, az annak köszönhető, hogy megmutatja, mi történik akkor, ha valaki nem fogadja el a rosszat, a hamisat. Attól a naptól kezdve, hogy Finnország miniszterelnökévé léptem elő, nem voltam hajlandó elfogadni a kormányfői tevékenység hagyományos formáját – még akkor sem, amikor bírálóim tiltakoztak. Amikor az értékek helyett a hagyományokhoz ragaszkodunk, egy helyben topogunk, és végül káoszba süllyedünk. De amikor síkra szállunk az értékeinkért, a változásnak nyitunk utat – egy olyan világnak, ahol a munka végeztével, igen, mindenki táncra perdülhet.