John Green: Turtles All The Way Down

Dutton, an imprint of Penguin Random House LLC, USA, 2017

Fordította: Szabó Luca

Borítót tervezte: Szabó Vince

Tördelte: Gelányi Mariann

Copyright © 2017 by John Green

Hungarian translation © Szabó Luca, 2018

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2018

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-406-616-3

Kiadja a Gabo Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Henrynek és Alice-nek

Az ember tehet, amit akar, de nem akarhat úgy, ahogy neki tetszik.

ARTHUR SCHOPENHAUER

Egy

Amikor először ébredt bennem gyanú, hogy esetleg fikció vagyok, hétköznapjaimat Indianapolis északi részén, egy állami finanszírozású intézményben, a White River Gimnáziumban tengettem. Nálam sokkal hatalmasabb erők, amelyek beazonosítására esélyem sem volt, úgy rendelkeztek, hogy az ebédet 12:37 és 13:14 között fogyasszam el. Ha ezek az erők másik ebédszünetet rendeltek volna el számomra, vagy az asztaltársaim más beszédtémát választottak volna azon a szeptemberi napon, én is más véget értem volna, vagy legalább más közepet. De rá kellett jönnöm, hogy az élet egy olyan történet, amelyet mások mesélnek rólunk.

Természetesen, azért úgy teszünk, mintha mi lennénk a szerző. Azt gondoljuk: „Most úgy döntök, hogy lemegyek ebédelni”, amikor 12:37-kor a magasban monoton hangon megszólal a csengő. Pedig valójában a csengő dönt így. Azt hisszük, mi vagyunk a festő, pedig csak a vászon vagyunk.

Az ebédlőben több százan kiabálták túl egymást, úgyhogy a beszélgetések egyetlen hanggá olvadtak össze, mint a köveken átrohanó folyó zúgása. Ültem a fluoreszkáló, henger alakú lámpa alatt, amely agresszíven ontotta magából a mesterséges fényt, és azon gondolkodtam, mindannyian azt hisszük, hogy saját eposzunk hősei vagyunk, miközben igazából alapvetően egyforma organizmusok vagyunk, amelyek épp egy óriási, ablaktalan, fertőtlenítő- és zsírszagú helyiséget hódítanak meg.

Mogyorókrémes-mézes szendvicset ettem, hozzá Dr. Peppert ittam. Őszintén szólva elég undorítónak érzem, hogy megrágom a növényeket meg az állatokat, aztán letolom őket a nyelőcsövemen, ezért igyekeztem nem is gondolni arra, hogy eszem, ami tulajdonképpen az erre gondolás egy formája.

Velem szemben Mychal Turner firkált egy sárga lapú füzetbe. Olyan volt a mi ebédlőasztalunk, mint valami régóta futó Broadway-színdarab: a szereplők változtak ugyan az évek során, de a szerepek sosem. Mychal volt a művész. Éppen Daisy Ramirezzel beszélgetett, aki alsó tagozat óta alakította legjobb és félelmet nem ismerő barátnőm szerepét. Olyan zaj volt, hogy képtelen voltam követni a beszélgetésüket.

Mi az én szerepem ebben a darabban? Én vagyok a pajtás. Daisy barátja, Ms. Holmes lánya. Valakinek a valamije.

Éreztem, hogy a gyomrom munkához lát, miután leért a szendvics. Hiába beszélt mindenki egyszerre, mégis hallottam, ahogy emészt, hallottam, ahogy a baktériumok csócsálják a nyálkás mogyoróvajat. A bennem élő diákok a bennem berendezett ebédlőben ebédeltek. Kirázott a hideg.

– Együtt voltatok táborban, nem? – fordult hozzám Daisy.

– Kivel?

– Davis Pickett-tel.

– Aha – feleltem. – Miért?

– Te nem figyelsz? – kérdezett vissza Daisy. Az emésztőrendszerem kakofóniájára figyelek. Persze már régóta tudtam, hogy mindenféle parazitikus organizmus gazdateste vagyok, de nem szerettem, ha erre bármi is felhívta a figyelmemet. Ha a sejtek számát nézzük, az ember ötven százaléka mikrobákból áll, vagyis a minket felépítő sejtek fele nem is a miénk. Kábé ezerszer annyi mikroba él az én biomomban, mint ahány ember a Földön, és gyakran szinte érzem, ahogy élnek, szaporodnak és meghalnak bennem és rajtam. A nadrágomba töröltem izzadt tenyeremet, és igyekeztem egyenletesen lélegezni. Nem titok, hogy vannak szorongásos tüneteim, de szerintem nem irracionális amiatt aggódni, hogy gyakorlatilag egy bőrrel bevont, bakteriális kolónia vagyok.

Mychal vette át a szót:

– Az apját pont le akarták tartóztatni vesztegetésért vagy valami hasonlóért, de előtte való éjjel eltűnt. Százezer dolláros nyomravezetői díjat tűztek ki.

– És te ismered a fiát – tette hozzá Daisy.

– Ismertem – pontosítottam.

Néztem, ahogy Daisy villával esik neki az iskolai szögletes pizzának és a zöldbabnak. Többször is rám nézett, és a szeme egyre jobban elkerekedett, mintha azt kérdezné: Tehát? Láttam rajta, hogy azt szeretné, kérdezzek tőle valamit, de nem tudtam, mire gondol, mert a gyomrom csak nem fogta be, ami miatt hatalmába kerített az aggodalom, hogy esetleg valami módon elkaptam valami parazitikus fertőzést.

Félig-meddig hallottam, ahogy Mychal beszámol Daisynek az új művészeti projektjéről. Photoshop segítségével akart átlagot vonni száz Mychal nevű ember arcából, és ez az átlag lenne a százegyedik Mychal, ami érdekes ötlet, és szerettem volna odafigyelni, de akkora hangzavar volt az ebédlőben, és nem bírtam nem azon gondolkodni, vajon van-e valami gond a bennem élő mikrobiális erőegyensúllyal.

A túlzott hasi zaj szokatlan, de nem precedens nélkül álló tünete a Clostridium difficile nevezetű baktérium által okozott fertőzésnek, ami halálos is lehet. Elővettem a telefonomat, és rákerestem az „emberi biom” kifejezésre, majd újraolvastam a Wikipédia rövid bevezetőjét a bennem jelenleg is megtalálható billió mikroorganizmusról. Innen átléptem a C. diff-ről szóló cikkre, és ahhoz a részhez tekertem, amelyik azt mutatja be, hogy a legtöbb C. diff-fertőzés kórházakban fordul elő. Még lejjebb görgettem, egészen a tünetek listájáig. Egyik tünetet sem produkáltam, kivéve a túlzott hasi zajokat, bár korábbi netes keresésekből már tudtam, hogy a Clevelandi Klinika jelentett egy esetet, amelyben egy személy úgy halt meg C. diff-fertőzésben a kórházba szállítás után, hogy csak hasi fájdalomra és lázra panaszkodott. Megnyugtattam magam, hogy nekem nincs lázam, mire a másik énem így felelt: MÉG nincs.

Az ebédlőben, ahol tudatom egy egyre csökkenő darabkája még mindig jelen volt, Daisy éppen azt mondta Mychalnak, hogy az átlagolós projektjének nem Mychal nevű emberekről kellene szólnia, hanem olyan elítéltekről, akiket később kiengedtek a börtönből, és férfiak.

– Az egyszerűbb is lenne – magyarázta –, mert mindegyikről ugyanolyan szögből készítik a fotót, meg aztán akkor nem is csak a neveket vizsgálod, hanem a rasszt, a társadalmi helyzetet és a tömeges bebörtönzés jelentőségét.

Mire Mychal:

– Te egy zseni vagy, Daisy.

Mire Daisy:

– Ezt úgy mondod, mintha meglepne.

Én meg közben azon töprengtem, hogy ha a sejtjeim fele nem is én vagyok, az nem cáfolja-e az én személyes névmás használatának jogosságát, és pláne azt, hogy a magam sorsának írója vagyok. Egyre mélyebbre zuhantam ebben a rekurzív féreglyukban, míg végül teljesen kikerültem a White River Gimnázium ebédlőjéből, és valami érzékszervekkel felfoghatatlan helyen találtam magam, ahová csak a rendesen őrült emberek jutnak el.

Kiskorom óta szokásom, hogy jobb hüvelykujjam körmét a középső ujjam utolsó percébe vájom, úgyhogy mostanra az ujjlenyomatomat egy fura bőrkeményedés borítja. Már annyi éve csinálom, hogy egészen könnyen fel tudom szakítani a bőrt, ezért sebtapaszt szoktam rátenni, hogy megelőzzek egy esetleges fertőzést. De néha még így is aggódom, hogy elfertőződött, ezért le kell csapolnom, azt pedig csak úgy lehet, ha megint kinyitom a sebet, és addig nyomom, amíg vér jön belőle. Ha egyszer eszembe jut, hogy ki kellene nyitni, nem lehet nem megtenni. Elnézést kérek a furcsa kettős tagadásért, de ez a helyzet indokolja. Olyan béklyó ez nekem, amitől csak a tagadás tagadásával szabadulhatok meg. A lényeg, hogy éreztem, ahogy a hüvelykujjam körme belevájódik az ujjamba, és tudtam, hogy egészen hiábavaló az ellenállás, úgyhogy az ebédlőasztal alatt lehúztam az ujjamról a ragtapaszt, és rendesen belevájtam a körmöm a bőrkeményedésbe, míg meg nem éreztem, hogy kinyílt a seb.

– Holmesy – hallottam Daisy hangját, mire ráemeltem a tekintetemet. – Mindjárt vége az ebédnek, és még meg sem említetted a hajamat. – Megrázta a haját, benne a szinte rózsaszínnek tetsző vörös tincseket. Ja, befestette a haját.

Felúsztam a mélyből, és azt feleltem:

– Merész.

– Ugye? Azt üzeni: „Hölgyeim és uraim, és mindenki más, aki se nem hölgy, se nem úr, Daisy Ramirez ígéretet nem szeg, de szíveket tör.” – Ez volt a mottója. Állandóan azzal fenyegetőzött, hogy amint betölti a tizennyolcat, a bokájára tetováltatja. Most visszafordult Mychalhoz, én meg visszatértem a gondolataimhoz. Még hangosabban korgott a gyomrom, és úgy éreztem, menten elhányom magam. Ahhoz képest, mennyire undorodom a testnedvektől, elég sokat hányok.

– Holmesy, jól vagy? – érdeklődött Daisy, mire bólintottam. Néha eltöprengtem, vajon miért kedvel, vagy legalábbis tűr meg. Miért visel el engem bárki is? Még én is idegesítőnek éreztem saját magamat.

Izzadságcseppek jelentek meg a homlokomon, márpedig ha én egyszer elkezdek izzadni, azt képtelenség leállítani. Órákig is eltart, és nemcsak az arcom meg a hónaljam verejtékezik, hanem a nyakam, a mellem, a combom is. Lehet, hogy mégis lázas vagyok.

Az asztal alatt a zsebembe csúsztattam a használt ragtapaszt, és elővettem egy tisztát, úgy, hogy oda sem néztem. Kibontottam, aztán lepillantottam, hogy fel tudjam tenni. Közben orron át lélegeztem be, szájon át ki, ahogy dr. Karen Singh javasolta. Olyan ütemben lélegeztem, „amitől egy gyertya lángja imbolyogna, de nem aludna ki. Képzeld el a gyertyalángot, amint imbolyog a lélegzetedtől, mégsem alszik ki sohasem.” Megpróbáltam, de a gondolatspirál egyre szűkült. Lelki füleimmel hallottam, amint dr. Singh azt mondja, ne vegyem elő a telefonomat, nem szabad állandóan ugyanazt a kérdést kikeresni, mégis elővettem, és újraolvastam az emberi test mikrobáiról szóló cikket a Wikipédián.

Az érdekes a spirálban, hogy ha követjük befelé, sosincs vége, csak egyre szűkül. A végtelenségig.

A szendvicsem utolsó negyedét visszatettem a zacskójába, majd az egészet kidobtam egy már egyébként is túlcsorduló szemetesbe. A hátam mögött megszólalt valaki:

– Mennyire aggódjak amiatt, hogy egész nap nem mondtál két szónál többet egymás után?

– Gondolatspirál – motyogtam válaszképpen. Daisy hatéves korunk óta ismert, vagyis elég régen ahhoz, hogy megértse.

– Gondoltam. Sajnálom, csajszi. Este lógunk?

Ekkor odalépett hozzánk Molly, az egyik lány, és mosolyogva közölte:

– Ööö… Daisy, csak úgy szólok, hogy az italporszínű hajadtól foltos lett a pólód.

Daisy a vállára nézett, és valóban, csíkos felsőjén rózsaszín foltok éktelenkedtek. Egy pillanatra elbizonytalanodott, de aztán azt mondta:

– Igen, ez is a stílusom része, Molly. Párizsban most nagyon menő a foltos póló. – Elfordult Mollytól, és így folytatta: – Oké, akkor átmegyünk hozzád, és megnézzük a Star Wars: Lázadókat. – Daisy teljesen odavolt a Star Warsért, és nemcsak a filmekért, hanem a könyvekért, az animációs sorozatért meg a Lego-filmért is. Még fanfictiont is írt Csubakka szerelmi életéről. – És addig javítjuk a hangulatodat, míg egymás után három-négy szót is ki tudsz nyögni. Jó ötlet?

– Jó ötlet.

– Aztán elvihetsz dolgozni. Bocs, de kell a fuvar.

– Oké. – Szerettem volna ennél többet mondani, de a gondolatok csak jöttek, kéretlenül, akaratlanul. Ha én lettem volna az író, egyszerűen nem gondoltam volna a mikrobiomomra. Megmondtam volna Daisynek, mennyire jó ötletet adott Mychalnak a művészeti projektjéhez, és azt is, hogy tényleg emlékszem Davis Pickettre, és arra is, amikor tizenegy évesen valami meghatározhatatlan, de állandó félelmet cipeltem. Azt is elmondtam volna neki, hogy emlékszem, a táborban egyszer egymás mellett feküdtünk egy mólón Davisszel, a szélén lelógattuk a lábunkat, hátunkat a lazán egymás mellé szögelt fadeszkákra vetettük, és együtt néztük a felhőtlen, nyári égboltot. Arról is beszámoltam volna neki, hogy Davisszel sosem beszéltünk sokat, nem is néztünk egymásra, de ez nem számított, mert együtt bámultuk ugyanazt az égboltot, és az sokkal bensőségesebb a szemkontaktusnál. A szemünkbe akárki belenézhet, de az nagyon ritka, hogy olyasvalakire bukkanunk, aki ugyanazt a világot látja, mint mi.

Kettő

Az ebédlőből történelemórára mentem. Útközben minden akaratom ellenére elővettem a telefonomat, és megint újraolvastam a „Mikrobiom” című horrortörténetet a Wikipédián. Olvasás közben haladtam, ekkor hallottam meg, hogy anya rám kiabál a terméből. Az asztala mögött ült, és egy könyv fölé hajolt. Matekot tanított, de nagy szerelme volt az olvasás.

– A folyosón tilos telefonozni, Aza!

Eltettem a mobilt, és bementem hozzá. Még négy perc maradt az ebédszünetből, ami tökéletes időtartam egy anyás beszélgetéshez. Anya felemelte a fejét, és jó eséllyel észrevett valamit a tekintetemben.

– Jól vagy?

– Aha – feleltem.

– Nem szorongsz – mondta. Dr. Singh egyszer azt tanácsolta neki, ne kérdezgesse, szorongok-e, ezért a kérdést azóta úgy tette fel, mintha nem kérdés lenne.

– Jól vagyok.

– A gyógyszeredet is szeded – jelentette ki. Megint csak nem kérdezte.

– Aha – bólintottam. Tágabb értelemben véve igazat mondtam. Kicsit összeomlottam kilencedikben, mire felírtak nekem egy kerek, fehér tablettát, amiből napi egyet kellett bevenni. Átlagosan heti háromszor szedtem.

– Úgy látom… – Izzadsz, ezt akarta mondani.

– Ki dönti el, mikor szólaljon meg a csengő? – érdeklődtem. – Ez a sulicsengő.

– Tudod, mit? Fogalmam sincs. Biztos az igazgatóság valamelyik tagja.

– Miért harminchét perces az ebédszünet, miért nem ötven, huszonkettő vagy bármi más?

– Nagyon érdeklődő agyad van – felelte anya.

– Csak fura, hogy ezt egy számomra ismeretlen ember dönti el, nekem meg eszerint kell élnem. Valaki más időbeosztása szerint élek, és még csak nem is tudom, ki ez az illető.

– Igen, nos, az amerikai középiskolák ebben és még sok másban is eléggé hasonlítanak a börtönre.

Elkerekedett a szemem.

– Te, anya, mennyire igazad van! A fémdetektorok, a salakbetonból rakott falak.

– Mindkét hely túlzsúfolt, és túl kevés pénzt kap az államtól – vélte anya. – És mindkét helyen csengők mondják meg, mikor kell megindulni.

– És nem döntheted el, mit ebédelsz – tettem hozzá. – A börtönben hataloméhes, korrupt őrök vannak, a suliban meg tanárok.

Lesújtó pillantást vetett rám, de aztán elnevette magát.

– Suli után rögtön hazamész?

– Igen, aztán el kell vinnem a munkahelyére Daisyt.

Anya bólintott.

– Néha hiányzik nekem kisgyerekkori önmagad, de aztán eszembe jut a Chuck E. Cheese.

– Daisy csak az egyetemre akar spórolni.

Anya újra a könyve fölé hajolt.

– Tudod, ha Európában élnénk, nem lenne olyan drága az egyetem. – Felkészültem anya kifakadására az egyetemi költségekkel kapcsolatban. – Brazíliában, Európa legnagyobb részén és Kínában ingyenesek az egyetemek. De itt huszonötezer dollárt kérnek el évente, ha az államban maradsz tanulni. Néhány éve fizettem csak vissza a diákhitelemet, és nemsokára már vehetjük is fel neked a magadét.

– Még csak tizenegyedikes vagyok. Egy csomó időm van nyerni a lottón. Ha meg az nem jön össze, majd árulok metamfetamint.

Anya halványan elmosolyodott. Nagyon aggódott amiatt, mennyire sokba fog kerülni a felsőoktatás.

– Biztos, hogy minden oké? – kérdezte.

Bólintottam, és ekkor megszólalt a falon a csengő. Történelemre kellett mennem.

Mire suli után a kocsimhoz értem, Daisy már az anyósülésen várt. Foltos pólóját lecserélte a Chuck E. Cheese-es felsőjére. Ölében tartotta a táskáját, és az iskolai dobozos tejet itta. Egyedül Daisyben bíztam annyira, hogy kulcsot adjak neki Haroldhoz. Még anyut sem érte ilyen megtiszteltetés, csak Daisyt.

– Légyszi, ne igyál nem átlátszó folyadékot Haroldban – kértem.

– A tej átlátszó folyadék – közölte.

– Hazudós – feleltem. Mielőtt útnak indultunk volna, a főbejárathoz hajtottam, és megvártam, míg Daisy kidobja a dobozos tejet.

Talán az olvasó is érzett már szeretetet. Mármint igazit, azt, amit a nagyanyám úgy szokott jellemezni, hogy Pál apostol korinthosziakhoz írt első leveléből idézett. Arra a szeretetre gondolok, amely jóságos és türelmes, nem féltékeny, nem kérkedik, mindent eltűr, mindent elhisz, és mindent elvisel. Nem szívesen dobálózom ezzel a szóval – túl szép és ritka érzés ahhoz, hogy elcsépeljük. Lehet valakinek jó élete úgy is, ha sosem ismeri meg az igazi szeretetet, a korinthosziak-félét, de én olyan szerencsés voltam, hogy Harolddal átélhettem.

Harold egy tizenhat éves Toyota Corolla volt, kék (egészen pontosan Mystic Teal Mica színű), és a motorja úgy kopogott, mintha az lenne az ő makulátlan, metálos szívének szabályos dobogása. Apa kocsija volt, tőle kapta a nevét is. Anya nem adta el, úgyhogy Harold nyolc évig állt a garázsban, egészen a tizenhatodik szülinapomig.

Négyszáz dollárba került, hogy ennyi idő után működésre bírjuk a motorját – erre költöttem az összes pénzt, amit addigi életem folyamán félretettem zsebpénzből, lenyúlt visszajáróból, amikor anya boltba küldött, a subwayes nyári munkámból, meg a nagyszüleimtől kapott karácsonyi ajándékokból. Így aztán Haroldban csúcsosodott ki létezésem, legalábbis anyagi értelemben véve. Szerettem őt, az álmaimban is gyakran szerepelt. Kivételesen tágas csomagtartója volt, utólag beszereltetett, hatalmas, fehér kormánya, és a hátsó ülést bézsszínű műbőr borította. Egy buddhista zen mester higgadtságával gyorsult, mintha tudta volna, hogy felesleges bármit is elsietni. A féke úgy csikorgott, mint a metálos gépi zene. Szerettem őt.

Sajnos nem volt benne Bluetooth, sem CD-lejátszó, szóval Harold társaságában három lehetőség közül lehetett választani: 1. Lehetett csendben utazni, 2. Lehetett rádiót hallgatni, 3. Meg lehetett hallgatni apa kazettájának, Missy Elliott kiváló, So Addictive című lemezének B oldalát, amelyet – mivel beszorult a lejátszóba – életem során már több százszor hallottam.

Végül történetesen Harold tökéletlen audiorendszere lett az utolsó hangjegy az életemet megváltoztató véletlenek dallamában.

Daisyvel a rádiót tekergettük, mert egy különlegesen zseniális és alulértékelt fiúbanda egyik számát kerestük, amikor is egy hírre bukkantunk.

– Az indianapolisi Pickett Építési Vállalat, a világszerte tízezernél is több alkalmazottal rendelkező építési cég a mai napon…

Tovább akartam tekerni, de Daisy ellökte a kezemet.

– Ezt mondtam! – kiáltott fel, miközben a rádió folytatta a történetet.

– …százezer dolláros díjat ajánlott fel az elnök, Russell Pickett hollétére fényt derítő információért. Pickettet, aki a csalási és zsarolási ügyben folyó nyomozással összefüggő rendőrségi rajtaütés előtti éjszaka tűnt el otthonából, utoljára szeptember nyolcadikán látták folyóparti birtokán. Ha bárki információval rendelkezik a hollétével kapcsolatban, kérjük, hívja az indianapolisi rendőrséget.

– Százezer dollár! – hüledezett Daisy. – És te ismered a gyerekét!

– Ismertem – helyesbítettem. Két nyáron át, ötödik és hatodik osztály után együtt nyaraltunk Davisszel a bánattáborban, ahogy a Spero Tábort hívtuk. Brown megyében szervezték olyan gyerekeknek, akiknek meghalt valamelyik szülője.

Amellett, hogy a bánattáborban együtt lógtunk, tanév közben is találkoztunk olykor, mert majdnem egy magasságban laktunk a folyóparton, csak ő a túloldalon. Mi anyával azon a parton éltünk, amelyiket néha elöntötte a folyó, Pickették meg a kővel kirakott túlsó parton, amely felénk tolta az emelkedő vizet.

– Szerintem azt sem tudja, ki vagyok.

– Rád mindenki emlékszik, Holmesy – jelentette ki Daisy.

– Nem is…

– Ez nem értékítélet, nem állítottam, hogy jó lennél, nagylelkű, kedves vagy bármi. Csak annyit mondtam, hogy emlékezetes vagy.

– Évek óta nem találkoztunk – mondtam. De persze az ember nem felejti el, ha egy olyan villába hívják át játszani, amelyhez golfpálya, egy szigettel felszerelt medence meg öt vízi csúszda is tartozik. Sosem találkoztam olyannal, aki Davisnél közelebb állt volna egy igazi hírességhez.

– Százezer dollár – ismételte meg Daisy. Felhajtottunk az Indianapolist övként körülvevő I-465-ösre. – Nyolc negyvenes órabérért szerelek játékgépeket, miközben csak ránk vár száz lepedő.

– Nem állítanám, hogy ránk vár. Egyébként is, a himlőnek az őslakosságra gyakorolt hatásairól kell olvasnom ma este, úgyhogy nem igazán érek rá megoldani a szökött milliárdos rejtélyes ügyét.

Lassan az autópályához illő sebességre gyorsítottam Haroldot. Sosem léptem át vele a sebességhatárt, mert ahhoz túlságosan szerettem.

– Hát, nálam jobban ismered, ezért, hogy a világ legcsodálatosabb popbandájának csalhatatlan tagjait idézzem, „You’re the One”, vagyis te vagy az.

A „You’re the One” egy rendkívül béna szám, amiből már rég kinőttem, ennek ellenére nagyon szerettem.

– Szeretnék vitatkozni, de az egy király szám.

– Te. Vagy. Az. Akit választok. Akit sosem veszíthetek el. Az örökkévalóságom. A csillagom. Az égboltom. A levegőm. Te vagy.

Nevettünk. Elkapcsoltam arról a rádióállomásról, és azt hittem, túl vagyunk rajta, de akkor Daisy a telefonjáról felolvasta az Indianapolis Star cikkét.

– „Russel Pickett, a Pickett Építési Vállalat ellentmondásos elnöke és alapítója nem tartózkodott otthon, amikor péntek reggel házkutatási paranccsal érkeztek meg hozzá az Indianapolisi Rendőrség nyomozói, és azóta sem tért haza. Pickett ügyvédje, Simon Morris állítja, nem rendelkezik információval Pickett tartózkodási helyével kapcsolatban, és egy mai sajtótájékoztatón Dwight Allen nyomozó közölte, Pickett hitelkártyáin és bankszámláin a házkutatás előtti este óta nem érzékeltek mozgást.” Blablabla… „Allen azt is állítja, hogy a bejárati kapura szerelt kamerán kívül a birtokon nem találhatók biztonsági kamerák. A Star megszerzett egy rendőrségi jelentést, amely szerint Pickettet utoljára csütörtök este látták a fiai, Davis és Noah.” Blablabla… „a Harmincnyolcadik utcától északra elterülő birtok, több folyamatban lévő per, az állatkertet is támogatja”… Blablabla… „aki bármilyen információval rendelkezik, értesítse a rendőrséget.” Blablabla. Hogy mi? Nincsenek biztonsági kamerái? Melyik milliárdosnak nincsenek?

– Annak, amelyik nem szeretné, ha rögzítenék a sötét ügyleteit – feleltem. Útközben ez a sztori járt a fejemben. Tudtam én, hogy valami nem stimmel benne, de képtelen voltam rájönni, mi az, míg végül felbukkant emlékeim tengerén egy csapat hátborzongató, zölden világító, fehér szemű prérifarkas. – Várjunk csak, volt egy kamerájuk! Nem biztonsági, de Davis és az öccse felszereltek egy mozgásérzékelőt a folyóparton, az erdőben. Éjjellátó kamera volt, és lőtt egy fotót, ha valaki elsétált előtte, például egy szarvas, egy prérifarkas vagy bármi egyéb.

– Holmesy! – fordult felém Daisy. – Nyomra bukkantunk!

– És mert a bejárati kapun ott a kamera, kizárt, hogy csak bepattant a kocsijába, és elhajtott – folytattam. – Tehát vagy átmászott a saját falán, vagy az erdőn át lesétált a folyóhoz, és arrafelé menekült, igaz?

– Aha…

– Vagyis meglehet, hogy aktiválta a kamerát. Persze évek óta nem jártam arra, lehet, hogy már rég leszerelték.

– De az is lehet, hogy nem!

– Igen, lehet, hogy nem.

– Itt térj le az autópályáról! – szólt rám váratlanul, én meg engedelmeskedtem. Tudtam, hogy nem ott kellett volna lemennünk, mégis megtettem, és anélkül, hogy Daisy kérte volna, besoroltam abba a sávba, amely visszavitt a város felé, a házunk irányába. Davisék háza felé.

Daisy elővette a telefonját, és a füléhez emelte.

– Szia, Eric! Daisy vagyok. Figyelj, nagyon sajnálom, de elkaptam a gyomorinfluenzát, lehet, hogy norovírus-fertőzésem van.

– …

– Aha, persze. Tényleg bocsi! – Letette, elrakta mobilját, és így szólt: – Ha csak utalsz rá, hogy hasmenésed van, azonnal azt mondják, maradj otthon, mert félnek a járványtól. Na, akkor belevágunk. Megvan még a kenutok?

Három

Évekkel korábban anyával néha leeveztünk a White folyón, el Davisék háza előtt, a művészeti múzeum mögötti parkig. Kikötöttünk, sétáltunk egy keveset, aztán hazaeveztünk a gyenge sodrás ellenében. De már évek óta nem szálltam vízre. A White általánosságban véve gyönyörű, vannak ott szürke gémek, libák, szarvasok meg ilyenek, de maga a víz olyan büdös, mint egy csatorna. Igazából nemcsak a szaga olyan, mintha emberi ürülék csordogálna benne, hanem konkrétan ez is történik, mert ha elered az eső, a csatornák kiöntenek, és Közép-Indiana minden szennyvize közvetlenül a folyóba zúdul.

Leparkoltam a házunk előtt. Kiszálltam, a garázshoz sétáltam, leguggoltam, benyúltam az ajtó alá, és felemeltem. Visszaszálltam a kocsiba, és beálltam a garázsba, miközben Daisy folyamatosan arról szövegelt, milyen gazdagok leszünk.

Kissé megizzadtam attól, hogy felemeltem a garázsajtót, úgyhogy amikor bementünk a házba, rögtön a szobámba siettem, és bekapcsoltam az ablak fölötti légkondit, majd törökülésben az ágyamra telepedtem, és élveztem a hideg levegőt a hátamon. A szobám zsúfolt káosz volt, mindenfelé koszos ruhák, az asztalomon papírtenger – feladatlapok, régi dolgozatok, egyetemi prospektusok, amelyeket anya hozott haza –, és ennek egy része a padlóra is lefolyt. Daisy megállt az ajtóban.

– Nincs valami ruhád, ami jó lehet rám? – kérdezte. – Úgy érzem, nem illik Chuck E. Cheese-es egyenruhában beállítani egy milliárdoshoz, és a hajamtól rózsaszín foltos póló sem a legmegfelelőbb viselet, márpedig jelenleg nincs nálam más gönc.

Daisy nagyjából akkora volt, mint anya, ezért úgy döntöttünk, bevesszük magunkat anya szekrényébe. Miközben kerestük a lehető legkevésbé anyás felsőt és farmert, Daisynek be nem állt a szája.

– Van egy elméletem az egyenruhákkal kapcsolatban. Szerintem úgy tervezik őket, hogy elfedjék a személyiségedet, hogy ne Daisy Ramirez legyél, egy emberi lény, hanem csak az az izé, amelyik kiviszi az embereknek a pizzát, és a kuponjukat műanyag dinoszauruszra váltja. Olyan, mintha az egyenruhát arra találták volna ki, hogy elrejtsen.

– Aha – feleltem.

– Kapja be a rendszerszintű elnyomás! – motyogta a barátnőm, majd kivett a szekrényből egy ocsmány, lila blúzt. – Anyád úgy öltözködik, mint egy kilencedikes matektanár.

– Végül is kilencedikes matektanár.

– Az nem kifogás.

– Esetleg egy nyári ruha? – Felemeltem egy vádliig érő, fekete, kasmírmintás ruhát. Borzalmasan nézett ki.

– Inkább az egyenruhámban hódítok – jelentette ki Daisy.

– Oké.

Anya ekkor parkolt le a ház előtt, és bár nem bánta volna, hogy kölcsönvesszük a ruháit, engem mégis elöntött az ideg. Daisy észrevette ezt, és csuklón ragadott. Kiosontunk a hátsó kertbe, mielőtt anya belépett volna a bejárati ajtón, és a loncbokrokon át eljutottunk a kert végébe.

Kiderült, hogy még megvan a kenunk, csak megtelt döglött pókokkal. Daisy felfordította a csónakot, majd kiszabadította az evezőket és a két, valaha narancssárga mentőmellényt a repkény fogságából. Aztán levonszolta a partra a kenut. Alacsony volt, nem tűnt különösebben sportosnak, de elképesztő erő lakott benne.

– A White annyira mocskos{1} – jegyeztem meg.

– Holmesy, ne legyél irracionális, inkább segíts!

Megragadtam a kenu hátulját.

– Ötven százalékban vizelet, és az még a jobbik fele.

– You’re the One. Te vagy az – közölte Daisy, majd a vízre lökte a csónakot. A partról egy aprócska, sárból keletkezett félszigetre ugrott, a nyakára szorított egy túl kicsi mentőmellényt, és beszállt a kenuba.

Követtem, elfoglaltam a helyem a tatban, majd az evező segítségével ellöktem magunkat a parttól. Rég eveztem már, de a vízállás alacsony volt, a folyó meg széles, úgyhogy nem is nagyon akadt dolgom. Daisy hátranézett rám, és csukott szájjal mosolygott. Most, hogy a folyón voltunk, megint kicsinek éreztem magam.

Gyerekkorunkban, ha a víz olyan sekély volt, mint most, Daisyvel sokat játszottunk a parton. Volt egy játékunk, „folyami gyerekek” volt a neve, és azt képzeltük, magunkban élünk a folyón, guberálásból tengetjük napjainkat, és a felnőttek elől bujkálunk, akik árvaházba akarnak dugni minket. Emlékszem, Daisy álkaszáspókokkal dobált, mert tudta, hogy ki nem állhatom őket, én meg sikítozva, csapkodva menekültem, de igazából nem féltem, mert akkoriban még minden érzelmet játéknak éltem meg, és csak kísérleteztem az érzésekkel, nem ragadtam bennük. Nem az az igazi rettenet, ha az ember fél, hanem az, ha nincs is más választása.

– Tudod, hogy Indianapolis kizárólag ennek a folyónak köszönheti a létezését? – kérdezte a barátnőm. Megfordult, úgy nézett. – Akkoriban Indiana állam éppen csak megalakult, és új várost kellett építeni, hogy legyen fővárosa, úgyhogy mindenki azon vitatkozott, hová építsék. A nyilvánvaló kompromisszum az volt, hogy középre teszik. Szóval ezek a pasasok nézegették az új államuk térképét, és észrevették, hogy ott egy folyó, pont az állam közepén, és bumm, meg is találták fővárosunk tökéletes helyszínét, mert kábé 1819 volt, és akkor még víz kellett ahhoz, hogy egy hely igazi város legyen, mert a vízen kellett szállítani. Be is jelentették: megépítjük az új várost. A folyóparton! És mert olyan okosak vagyunk, az lesz a neve, hogy Indiana-polis! És csak a bejelentés után tűnt fel nekik, hogy a White van vagy húsz centi mély, és még kajakkal sem lehet végigmenni rajta, nemhogy gőzhajóval. Egy ideig Indianapolis volt a világ legnagyobb, hajózható vizet nélkülöző városa.

– Te honnan tudsz ilyeneket? – érdeklődtem.

– Apa odavan a történelemért. – Ekkor megszólalt a telefonja. – Azt a rohadt, megidéztem apámat! – A füléhez emelte a mobilt. – Halló, apa… Ööö… igen, persze… Nem, nem lesz baj… Király, aha, hatra otthon vagyok. – Zsebre vágta a készüléket, majd újra felém fordult, és hunyorgott a napsütésben. – Azt kérdezte, el tudom-e cserélni a műszakomat, mert vigyázni kellene Elenára, mert anya túlórázik. Így aztán nem kellett azt hazudnom, hogy már a munkahelyemen vagyok, és most apa azt hiszi, érdekel a húgom. Holmesy, minden csodásan alakul! Egyre élesebben rajzolódik ki a sorsunk. Hamarosan az amerikai álmot fogjuk élni, amelynek lényege természetesen az, hogy hasznot húzzunk valaki más szerencsétlenségéből.

Nevettem, és a nevetésem ijesztően hangosnak tetszett, ahogy a kihalt folyó fölött visszhangzott. A part közelében, egy félig elmerült fatörzsön észrevett minket egy lágyhéjú teknős, és a vízbe csobbant. A folyóban csak úgy hemzsegtek a teknősök.

Az első kanyar után elhagytunk egy sekély szigetet, amelyet milliónyi fehér kavics borított. Egy régi, kifakult autógumin egy királygém álldogált, de amint meglátott minket, széttárta a szárnyát, és elrepült. Jobban emlékeztetett pterodaktiluszra, mint madárra. A sziget miatt a folyó keleti oldalán egy szűk csatornába kényszerültünk, úgyhogy a víz fölé hajló, több napfényre áhítozó platánfák alatt folytattuk az utunkat.

A fák többségét még levelek borították, igaz, néhányuk szélén már megjelentek az ősz első jelei, a rózsaszín foltok. De elúsztunk egy halott fa alatt is, amelyen egyetlen levél sem árválkodott, mégis állt. Felnéztem, és az ágai között megláttam a felhőtlen, kék eget, amelyet az ágak szövevénye mindenféle szabálytalan sokszögre tört.

Még mindig megvan apa telefonja. Harold csomagtartójában, a pótkerék mellett tartom elrejtve egy töltő társaságában. A mobiljában tárolt képek közül rengeteg ábrázolja az ágak által széttördelt eget. Ezekhez hasonló volt a látvány a halott platán alól nézve is. Sokszor eszembe jutott, vajon mit láthatott a darabokra hasított égboltban.

Mindenesetre csodaszép napunk volt – az aranyló napsugarak éppen elég meleget bocsátottak ránk. Nem nagyon szeretem a szabadtéri programokat, úgyhogy ritkán nyílik alkalmam az időjáráson töprengeni, de Indianapolisban évi nyolc-tíz gyönyörű nap adatik meg, és aznap ezek egyikéhez volt szerencsénk. Alig kellett eveznem, miközben a folyó nyugatnak kanyarodott. A víz csillogott a napfényben. Észrevett minket egypár kisasszonyréce, és kétségbeesetten verdeső szárnyakkal a magasba röppentek.

Végül elértük azt a kis földdarabot, amelyet gyerekkorunkban Kalóz-szigetnek neveztünk. Igazi folyami sziget volt, nem olyan, mint az a kavicsos, amely mellett nem sokkal korábban elhaladtunk. A Kalóz-szigeten voltak loncbokrok meg magas fák, amelyeknek a törzsét göcsörtösre vájta az évenként visszatérő tavaszi áradás. Mivel a folyóba sok földművelési területről is beleengedik a vizet, haszonnövények is akadtak: mindenfelé kis paradicsom és szójabab is megtermett itt, mert megfelelően táplálta őket a csatornavíz.

Az algával borított partnak kormányoztam a kenut, majd kiszálltunk sétálni egyet. Volt valami a folyóban, amitől Daisyvel együtt elhallgattunk, és szinte egymásról is megfeledkeztünk. Egyikünk erre, másikunk arra bóklászott.

A tizenegyedik születésnapomat részben itt töltöttem. Anya kincskereső térképet készített, és miután otthon megettük a tortát, Daisyvel meg velem beült a kenuba, és leeveztünk a Kalóz-szigetre. Egy fa tövénél ástunk az ásóinkkal, és találtunk is egy ládikót, amely színültig volt aranypapírba csomagolt csokipénzekkel. Davis és a kisöccse, Noah már itt várt minket. Emlékszem, kitartóan ástam, míg az ásóm a műanyag ládába ütközött, és megengedtem magamnak, hogy úgy érezzem, igazi kincset találtam, pedig tudtam, hogy ez nem igaz. Nagyon jól ment nekem a gyerekség, az viszont, ami most vagyok, borzalmas kudarc.

Végigsétáltam a sziget szélén, míg végül ráakadtam Daisyre, aki egy kidőlt, kérgetlen fán üldögélt. A fát biztos egy áradás sodorta ide. Leültem Daisy mellé, és a lábunknál képződött kis tócsát néztem. Folyami rákok cikáztak benne ide-oda. Úgy láttam, a pocsolya egyre zsugorodik – a szokásosnál szárazabb és melegebb nyarunk volt.

– Emlékszel arra a szülinapi bulidra, amit itt tartottál? – kérdezte a barátnőm.

– Aha – feleltem. Azon a bulin Davis elhagyta az Iron Man-figuráját, amit mindig mindenhová magával vitt. Már olyan régóta megvolt neki, hogy az összes matrica lekopott róla, és csak egy piros torzó volt sárga végtagokkal. Davis nagyon kiborult, amikor Iron Man eltűnt, de aztán anya megtalálta neki.

– Jól vagy, Holmesy?

– Aha.

– Mást is tudsz mondani azon kívül, hogy aha?

– Aha – bólintottam, és halványan elmosolyodtam.

Elüldögéltünk egy darabig, aztán szó nélkül, egyszerre felálltunk, és addig gázoltunk a térdig érő vízben, míg elértük a folyó partját. Miért nem okozott problémát, hogy a White mocskos vizében slattyogok, amikor alig néhány órája a saját gyomrom korgásának hangját sem bírtam elviselni? Bárcsak tudnám.

Egy láncszemekből álló kerítés tartotta helyén a gátat alkotó köveket. Felmásztam, aztán lehajoltam, és segítettem Daisynek. Négykézláb küzdöttük fel magunkat a töltés tetejére, ahol egy platán- és juharerdőben találtuk magunkat. A távolban már látszott Pickették gondosan karban tartott golfpályája, azon túl meg az üvegből és acélból épült Pickett-villa, amelyet valami híres építész tervezett.

Egy ideig csak kóvályogtunk, miközben próbáltam betájolni magunkat, aztán Daisy azt suttogta:

– Holmesy!

Odasiettem hozzá a fák között. Egy fára szerelve, nagyjából százhúsz centi magasan megtalálta az éjjellátó kamerát. Egy fekete kör volt, talán két és fél centi átmérőjű. Egy ilyen kütyüt az embernek esélye sincs észrevenni, csak ha tudja, hogy ott van.

Felnyitottam a telefonomat, és rácsatlakoztam a kamerára, amelyet nem védett jelszó. Néhány másodperc múlva meg is jelentek az első képek a mobilomon. Az első kettőt, amely rólunk készült, töröltem, aztán átpörgettem még egy tucat múlt hetit – szarvasok, prérifarkasok, mosómedvék, oposszumok. Egy részük nappali felvétel volt, a többi zöld sziluett világító, fehér szemmel.

– Nem akarlak megijeszteni, de egy golfkocsi tart felénk – jegyezte meg halkan Daisy. Felnéztem. A kocsi még messze járt. Tovább keresgéltem a képek között, míg végre elérkeztem szeptember 9-hez, és igen, a zöld árnyak között ki tudtam venni egy csíkos pizsamás, zömök pasi hátát. Hajnali 1:01:03-kor lőtte a kamera. Screenshotot készítettem róla.

– Észrevett – közölte idegesen a barátnőm.

Felpillantottam, és azt motyogtam:

– Sietek.

Kattintottam, mert meg akartam nézni az előző képet is, de egy örökkévalóságig tartott, hogy betöltődjön. Már csak azt hallottam, hogy Daisy elrohan, én viszont maradtam, és vártam a fotót. Fura volt, hogy olyan nyugodt vagyok, miközben éreztem, mennyire ideges a barátnőm. De én sosem féltem azoktól a dolgoktól, amelyektől mások szoktak. Nem félek sem a golfkocsin közlekedő emberektől, sem a horrorfilmektől, sem a hullámvasúton. Azt nem tudnám pontosan meghatározni, mitől félek, de ettől a szituációtól biztosan nem. A fotó lassított felvételként fedte fel magát, pixelsoronként. Prérifarkas. Felemeltem a tekintetemet, láttam, hogy a golfkocsis ember engem néz, és futásnak eredtem.