K. Kormos Noémi

GESTA FUVRORUM”

avagy ketten egy fülkében

Rendhagyó kamionos útinapló

Copyright © K. Kormos Noémi 2023

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Az elektronikus könyvet kiadja a HELMA Kiadó.

Cím: 8630 Balatonboglár Szabadság u. 75.

Telefon: +36 (30)499-34-77

E-mail cím: info@helma.hu

Webcím: www.helma.hu

A kiadásért felel a HELMA Kiadó ügyvezetője Dvariecki Bálint

Kiadás dátuma 2023.

ISBN 978-963-639-188-1

A borító Szopos Katalin munkája

A szerzőről és a kötetről további információk elérhetők az alábbi internetes felületeken:

A HELMA kiadó hivatalos Weboldala: www.helma.hu

HELMA Youtube-csatorna: https://www.youtube.com/@HelmaKonyvek

HELMA Instagram: https://instagram.com/helmakonyvek?igshid=YmMyMTA2M2Y=

HELMA Tik-tok csatorna: https://www.tiktok.com/@helma_konyvek

HELMA facebook oldal: https://www.facebook.com/HelmaKonyvek

Helma Vendéghang podcast elérhetőségek:

Anchor.fm, Spotify, Google Podcast, Apple iTunes

RSS: https://anchor.fm/s/976b6eac/podcast/rss

Tartalom

ELŐSZÓ

Első nap: 2011. november 3. csütörtök

Második nap: 2011. november 4. péntek

Harmadik nap: 2011. november 5. szombat

Negyedik nap: 2011. november 6. vasárnap

Ötödik nap: 2011. november 7. hétfő

Hatodik nap: 2011. november 8. kedd

Hetedik nap: 2011. november 9. szerda

Nyolcadik nap: 2011. november 10. csütörtök

Kilencedik nap: 2011. november 11. péntek

Tizedik  nap: 2011. november 12. szombat

Tizenegyedik nap: 2011. november 13. vasárnap

Tizenkettedik nap: 2011. november 14. hétfő

Tizenharmadik nap: 2011. november 15. kedd

Tizennegyedik nap: 2011. november 16. szerda

Tizenötödik nap: 2011. november 17. csütörtök

Tizenhatodik nap: 2011. november 18. péntek

Tizenhetedik nap: 2011. november 19. szombat

Tizennyolcadik nap: 2011. november 20. vasárnap

Tizenkilencedik nap: 20011. november 21. hétfő

Huszadik nap: 2011. november 22. kedd

Huszonegyedik nap: 2011. november 23. szerda

Huszonkettedik nap: 2011. november 24. csütörtök

Huszonharmadik nap: 2011. november 25. péntek

Huszonnegyedik nap:  2011. november  26. szombat

Huszonötödik nap: 2011. november 27. vasárnap

Huszonhatodik nap: 2011. november 28. hétfő

Huszonhetedik nap: 2011. november 29. kedd

Huszonnyolcadik nap: 2011. november 30. szerda

2011. december 14. szerda

AJÁNLÓ

A SZERZŐ BEMUTATKOZÁSA

Simoné Eszter - Egy kamionos élete

Csak menj és ródd az utakat, te magányos farkas.
Hallgasd a szél zúgását, mert csak az beszélget veled.
A kamion csak megy és meg nem áll.
Hétvégék, miket egyedül töltesz,
fülkédben ébredsz kócosan, gyűrötten.

Mert ilyen az életed, magad vagy az úton.
Családod csak fényképről láthatod,
csak fogod a kormányt és nyomod a gázt.
Néha becsukod szemed, gondolataid otthon járnak.
Vajon kedvesed és gyermeked mikor ébred fel.

Kedvesed párnáddal átölelve pihen meg.
Gyermeked játékkal, mit hoztál, alszik el.
Kedvesed aggódik minden nap, jól vagy-e.
Családi életet ritkán élvezed, hisz kevés az
idő, mit otthon töltesz el.

Néha úgy érzed, belefáradtál, de menni muszáj.
Sms üzenete, skype, min beszélgetsz vele,
hogy jól vagy, talán ekkor érkezel.
Fáradt vagy, éhes, és fürödnél, de menned kell.
Tajtékzol a dühtől és már reszket kezed, de
nyomod a gázt, hogy időbe megérkezz.

Alig látod családod, hát ez a kamionos élet.
Csak járod a világot, nyomod a gázt.
És elsuhan az élet feletted,
nem látod kertedben a nyíló virágot.
Ősszel a lehulló leveleket, mert utad mindig távol.

Észre sem veszed, és gyermeked felnőtt lesz.
Az idő elmúlik feletted, megöregszel.
És egyszer csak unokád megfogja kezed.
Akkor döbbensz rá, milyen volt az életed.

ELŐSZÓ

Férjem hosszú éveken át járta Európát kamionnal. Most, majd’ tíz év kihagyás után újra átváltott erre a kalandos, de nagyon nehéz életformára. Nem a szíve húzta vissza, sokkal inkább a szükség. Kölcsönök, lakáshitelek tömkelege, tanulni vágyó gyerekek… Nagyon nem örültünk, hogy újra kettészakad a család, de próbáltuk a legjobbat kihozni a dologból, így aztán, amit anno nem tehettünk meg, lévén a gyerkőcök még kicsik, most úgy döntöttünk, bepótoljuk. Én is vele tartok az egyik útjára. Túl sok időnk a tervezgetésre, pakolásra, készülődésre nem maradt. Október huszonkilencedikén tért haza első útjáról, november harmadikán pedig már útra keltünk együtt, hogy kettesben fedezzük fel a világot.

Huszonegy éves házasok lévén úgy gondoltam, engem már semmi meglepetés nem érhet, összeszokott páros vagyunk, az egész utazás olyan lesz, mint egyfajta második nászút. Férjem munkájáról is volt kialakult véleményem. Vezeti a kamiont, ha kell, pakol, este megáll, alszik, majd másnap kezdi elölről az egészet. Semmi az! Mekkorát tévedtem! Az együtt töltött egy hónap alatt, olyan szoros kapcsolatban voltunk, annyira egymásra utalva, mint még soha közös életünk során. Megtanultuk becsülni, tisztelni egymást jobban, mint eddig bármikor. Egy teljes hónapot töltöttünk négy négyzetméteres területen összezárva. Itt nem volt magánszféra, „külön út”. Mindent  -  szó szerint mindent -  együtt, és csakis együtt csinálhattunk. Senkire nem számíthattunk csak egymásra.

Nekem be kellett látnom, hogy a kamionsofőri munka közel sem olyan egyszerű, mint amilyennek én elképzeltem. Idegfeszítő munka ez, amelyben nem engedhető meg egy cseppnyi lezserség sem. Ellenkező esetben, könnyen válhat az ember fiából vezető hír a tévéhíradóban.

A legnehezebb mégsem az állandó koncentrálás, az ezer meg egy dologra való figyelés, a kényelmetlen alvás, az unalmas, kötelező negyvennyolc órás pihenő, hanem a távollét. Távollét az otthontól, a családtól. Itt nincsenek meghitt vacsorák a családi asztal körül, nincs ünnepi, vasárnapi ebéd, csak gyorsan megmelegített konzervkaja, hamarjában bekapott szendvics, már ha van idő egyáltalán evésre. Esténként még jobban érződik a család hiánya, a gyerekek nevetése, az összetartozás érzése.

Nekünk most jó dolgunk volt: legalább részben együtt volt a család. S bár a gyerekek egy idő után már nagyon hiányoztak, a rengeteg látnivaló, az egymás újra felfedezése kárpótolta valamelyest az otthon hiányát.

Ha most valaki megkérdezné: vállalnám-e újra a rengeteg kényelmetlenséget, idegességet, a kamionban való alvást, hogy csak elvétve lehet fürödni, hajat mosni, hogy konyha híján, egy kempinggázon főzöm meg az ebédet, gondolkodás nélkül igent mondanék. 

Csodálatos tájakra jutottunk el, vadregényes helyeket jártunk be, volt részünk bőven izgalmakban, kalandokban. Gyakorlatilag, egész Nyugat-Európát felfedeztük. Megismertünk sokféle embert, bepillantást nyerhettünk tizenegy ország életébe. Ám, az is igaz, hogy az országoknak mi nem azon részét láthattuk, amelyek a turistákat csalogatják. Az autópályák, országutak vándorainak jobbadon a „sötét oldal” jut osztályrészül. Hiába szerettünk volna például, bemenni Veronába (ami a parkolónktól tán tíz kilométerre se volt), nem tehettük. Sem a biztonság, sem a munka nem adott rá lehetőséget. Ennek ellenére, mégis rengeteg új, izgalmas élménnyel lettünk gazdagabbak.

Sokszor, nagyon sokszor fájt a szívünk, hogy kis hazánk miért nincs azon a színvonalon, mint több nyugati ország. Megállapítottuk, mennyivel könnyebben élnek az emberek Németországban, Franciaországban, mennyivel nyíltabbak, barátságosabbak Angliában, Spanyolországban. Mégis akkor csordult ki a szemünkből a könny, amikor utunk vége felé, megálltunk a Balaton partján, néztük a lágyan fodrozódó hullámokat, a naplementét. Akkor szorult össze a szívünk, amikor megértették a szót: köszönöm. Bejártuk a világot, de itthon éreztük csak azt: igen, mi ide tartozunk. Csodálatos, leírhatatlanul szép volt Monaco, a lábunk alatt elnyúló San Remo, a végtelen tenger, a havas hegycsúcsok, de nem adtuk volna oda azért a pillanatért, amikor átlépve a magyar határt éreztük: haza értünk.

Kedves Olvasó!

Fogadd tőlem szeretettel ezt a kis úti naplót. Élvezd az utazást, és ha kérhetem: gondolj szeretettel azokra az emberekre, akik távol a hazájuktól, a családjuktól dolgoznak azért, hogy a boltokban időben legyen az áru, és mi felhasználók, vásárlók könnyedén hozzájussunk ahhoz, amit szeretnénk. A kamionsofőrök szállítják az autódhoz az alkatrészeket, a lakásodba a bútorodat, de még a kenyeret is, amit megeszel. Távol a szeretteiktől fáradhatatlanul nyomják a gázpedált, harcolnak a nehéz útviszonyokkal, az időjárással, de legfőképp a magánnyal. Ez az ára annak, hogy világot látnak, hogy az életük minden napja kaland. Légy részese most Te is ennek a csodának, ennek a nehéz, de mégis szép, ellentmondásokkal teli életnek!

Jó utat, jó szórakozást kívánok!

K. Kormos Noémi

Első nap: 2011. november 3. csütörtök

Indulás Egerből fél nyolc körül. Nem sietünk, délelőtt kell odaérnünk a telephelyre. Gondoljuk mi. Így hát, még belefér a reggeli fürdés, hajmosás – szárítás. Életem párja csak mosolyog a nem létező bajsza alatt: ugyan minek ennyi csinosítgatás és a halom ruha, úgy se látja senki. Én, nem azért vagyok Éva lánya, hogy ruha ügyben hagyjam magam meggyőzni! Marad a két és fél bőröndnyi ruha a három táskányi pipere cucc. Elvégre, sose lehet tudni, hátha még az angol királyi udvarban kötünk ki. Tök életszerű lenne, nem? Jelzem, amúgy nem vagyok sminkelős, plázacica típus, de most csak belém bújt a kisördög: „utazni, csak csinosan, szépen, ahogy a csillag megy az égen, úgy érdemes”. József Attila után szabadon. Nem fog sok idő eltelni, mire belátom (de be nem ismerem!), a férjemnek igaza volt. Hiába, no, belőle a tapasztalat beszélt, belőlem meg a hiúság. Igen hamar kiderült, hogy a három bőröndnyi ruhára csak annyi szükségem volt, mint Quasimodonak balettcipőre.

Amíg én szöszmötölök, az idő persze halad. Fél kilenckor már „visítozik” a speditőr, hogy hol vagyunk már? Bocsi, nekünk csak annyit mondtak: délelőtt indulás. A délelőttbe a tizenegy óra is belefér… Miért kell pattogni, mint szöcskének a kanászbálon? Fél tízre azért fenn vagyunk Pesten, a telephelyen...  Szerintem, ez még bőven délelőtt. Sőt! Egyenesen zöldhajnal.

Kipakolás, bepakolás, papírok elintézése és már startolhatunk is. Az első állomás: PRÁGA. 

Azért ne kapkodjunk, mint etióp gyerek az utolsó rántott csibecomb után! A bepakolásra érdemes egy-két szót vesztegetni. Aki képes négy négyzetméteres területre, amiben már alapból benne foglaltatik két ágy, két ülés, egy őrült nagy műszerfal kormánnyal becuccolni két méretes bőröndöt három-négy utazótáskát, és kb. három hétre való tartós élelmiszert, azért az tudhat valamit. És mi megoldjuk! Mert tudunk valamit. Igaz, ebben a pillanatban még nem látjuk, hogyan fogunk aludni, de fel a fejjel, alvásról most még szó sincs, tehát nem foglalkozunk érdemben ezzel a kérdéssel. A hídon majd akkor megyünk át, ha odaértünk. A lényeg, hogy minden, amit Egerből magunkkal hoztunk berakodásra kerül, és még mi is beférünk a fülkébe. Kis szerencsével, és némi ügyességgel. Mondjuk, az is igazsághoz tartozik, hogy három tetű a kisebb fajtából már nem bírná magát besuvasztani mellénk, de mi meg nem is tartunk igényt a tetvek társaságára. Probléma tehát megoldva, téma lezárva. Az azért ad némi aggodalomra okot, hogyan fogom megoldani a főzést ilyen körülmények között, de tudván, hogy férjecském már profi ebben a tekintetben, nem idegeskedek, lesz, ami lesz, most már nincs vissza út! 

A határ előtt még bevásárolunk az egyik neves bevásárlóközpontban, és megállapítjuk, hogy minden sokkal olcsóbb, mint Egerben. Irány a szlovák határ.  Az autópálya matricaleolvasó, illetve annak feltöltése kész elmebaj. Gyakorlatilag csak nyolcvan kilométert teszünk meg ebben az országban, de a határon félórát kell elpocsékolnunk a leolvasó miatt. Azt kell, hogy mondjam, annak, aki ezt a rendszert így kitalálta, esze annyi, mint pókmájban epekő. Addig húztuk az időt a feltöltéssel, hogy már teljesen besötétedett, mire újra nekivághatunk az útnak. Így tehát, nézzük a semmit. De azt alaposan szemrevételezzük. Megyünk bele a nagy szlovák éjszakába. (Épphogy elmúlt öt óra) Az autópálya egyébként jó minőségű, lehet rajta haladni. Nem úgy, mint a cseh, ami hogy finoman fogalmazzak enyhén szólva is alulmúlja a II. világháborús minőséget. Ahogy egy kamionos kolléga megjegyezte: vesegyilkos! Mit mondjak? Igaza volt. Kirázza az ember lelkét. Viszont, utolsó napjaiban járó kismamáknak, kifejezetten előnyös. Simán kirázza belőlük a gyereket. És mindezért horror áron kell fizetni autópálya használati díjat. (Viszont megspórolható a szülész orvos. Kár, hogy nem vagyok kismama.) Volt ugyan egy rövid szakasz, ahol nem haraptuk el a nyelvünket beszélgetés közben, de hamar kiderül, hogy a leállósávban haladunk, ami viszont tilos. Szóval és tettel, vissza kell térnünk a zötyögős, de legálisan járható sávba, mielőtt a rend marcona őrei felelősségre vonnának: vajh, miért is nem a nekünk rendelkezésre álló helyen haladunk. Aligha zárnának a szívükbe bennünket, ha a kérdésükre őszinte választ adnánk, ráadásul, magyarul, mert a csehet eléggé „csehül” beszéljük. De úgy is fogalmazhatunk, hogy egy mukkot se tudunk. Így hát, marad a magyar beszéd, egymás között, a „zetyergős”, lelket kábulatából felrázó autópályán. Nem baj, lényeg, hogy megérkezünk Prága külvárosába a lerakóhoz. Parkolási lehetőség nincs. Minek az? Úri huncutság az, nem más. Az út mellett állunk meg, és gyakorlatilag összeesünk a fáradtságtól. Vacsora: a „reggebédből” megmaradt szendvicsek. Hű, de finom, így szikkadtan is! Jól mondta anno nagyanyám: „Jól, jegyezd meg, édes lányom, az éhes gyomor nem válogat.” Nem is. Két pofára toljuk be a kaját, nem törődve azzal, hogy az egészséges táplálkozáshoz az is hozzátartozna, hogy lassan együnk, alaposan megrágva a falatot. Jó, mondjuk, az sincs éppen tiltó listán, ha már egészséges életmódról beszélünk, hogy friss ételt együnk, és ne fonnyadt, szikkadt szendvicset. De kicsire nem adunk. A nagy meg úgyse számít… Az utolsó falatokat már félig alvó állapotban nyeljük le. Az eddig az ágyra hajigált cuccok villámgyorsan a műszerfalra helyeztetnek, és pillanatokon belül ágyba kerülünk. A tisztálkodás kimarad az életünkből, mint Csipkerózsikának a harmincadik szülinapi bulija. Első éjszaka az ideiglenes otthonunkban. 

Indulás előtt. Ez a kamionfülke lesz az ideiglenes otthonom egy hónapig.

Második nap: 2011. november 4. péntek

Éjszaka ki kell menni kisebb folyó ügyeimet elintézni. Vaksötét mindenhol, a préri közepén vagyunk. Arra gondolok, hogy az élet már megint a nőkkel igazságtalan. Egy pasi, általában nem tipródik azon, hogy oldja meg a gondját, ha szorít a szükség, de bennünket, nőket, másképp raktak össze. Bennünk azért, vastagon van szeméremérzet. Állítólag, a hapsikban is, de szerintem, bennük csak annyi, mint térdkalácsban mazsola. Engedve a szeméremnek, úgy döntök, hogy alattomban elintézem dolgomat. Magyarul, majd lapulok, mint imádkozó sáska pasi a nász után, és reménykedek benne, hogy senki nem fedezi fel, mi történik a sötét prágai éjszakában. Nem így történt. Ahogy leguggolok, egy autó fényszórója azonnal megvilágítja a nemesebbik felemet. Ezek szerint, mégse a prérin álltunk meg. Egy mellékút megy el mellettünk, amin huszonnégy óránként maximum egy autó halad el. Most volt a huszonnegyedik óra. Pech.  Reggel már okosabb vagyok, Attilát élő spanyolfalnak állítom be. Ő röhög és takar a munkásköpenyével. Amúgy nem értem a kárörvendezését, inkább hálásnak kellene lennie. Elvégre azzal, hogy elhozott engem kibicnek, fényt, izgalmat és változatosságot hozok az életébe. Most már nem pusztán a vezetés a feladata, hanem előléptetem „több, mint testőrnek”.

Nyolcra a lerakón kell lenni. Gyorsan bemegyünk a telephelyre, ami azért nem akkora, mint Magyarország, de emberfia nem tudja megmondani, hol is kell lepakolni. Nagy nehezen találunk valakit, akiben az értelem legalább pislákol, és megmondja, hol van az iroda, ahol le kell adni a papírokat. 

Ahhoz képest, hogy bennünket határozottan felszólítottak, hogy nem lehet késni, nyolcra pontosan, de szigorúan pontosan ott kell lenni, az irodában közölték: csak nem képzeljük, hogy itt bárki is fél kilenc előtt munkába áll! Várjuk ki szépen a sorunkat, és az adott időpontban jelentkezzünk. Remek. Gondolok egy tisztességeset arról, hogy a kedves irodistáknak mit, és milyen minőségben kellene bekapniuk, illetve annak a feltételezésemnek is hangot adok, hogy szerintem, a kedves mamáik, mivel keresik a kenyerüket igen régóta. De végül, mégiscsak felülkerekedik bennünk az örök optimizmus, és a fölösleges időt máris hasznossá tesszük. Megreggelizhetünk. Izgatottan, mint egy háromlábú sün az autópályán, nézek szembe a kihívással: elkészítem életem első kamionos reggelijét. Elvégre, mi az nekem? Abszolút magabiztosan fogok neki a dolognak, és hozom is a tőlem elvárható színvonalat.

Én, mint ügyes háziasszony – aki abszolút nincs hozzászokva a nomád körülményekhez – amit csak lehet, azt kiborítok. Forró vizet, kávét, capuccinót… Így, mire életem párja visszaér, a kamion fülkéje némileg egy katasztrófa sújtotta területhez kezd hasonlítani. Drága férjem, elnézően mosolyog, és lerí az arcáról: látod, látod, a konyhában úr lehetsz, de itt csak kisinas. Annyit érsz a megszokott konyhád nélkül, mint halottnak a manikűr. A vajas kenyeret már meg tudom kenni, segítség nélkül, de azért egyet csak sikerült a képes felével a szőnyegre borítanom. Erre már férjecském is megszólal: hát, ez a kempingezés romantikája. Ne aggódj, három hét alatt majd csak hozzászoksz. Hozzá hát, mint múmia a sebkötözéshez!

Fél kilenc! Irány az iroda, gyorsan, mert a többi kamionos is erősen az irodaház felé orientálódik. Olyan ez, mint a futóverseny: aki a gyorsabb, az pakol először. A többi meg vár, vár, és még mindig csak vár...

Kilenc felé felvillan egy halvány reménysugár: mehetünk pakolni a harminckettes lerakóhoz. Spuri! Tányérnyi helyen megfordulni a tizenkét méter hosszú szerelvénnyel: nem kis ügyességet követel a sofőrtől. Nekem, ha pisztolyt szegeznének a fejemhez, akkor se sikerülne. Upsz! Mire a rámpához érünk, egy szlovák sofőr beelőz. Ő volt a gyorsabb, ő pakol először. Arcán kaján vigyor. Lassú voltál kicsi nyuszi, várhatsz a sorodra! Még nincs minden veszve: újabb érdeklődés, intézkedés után megkapjuk a huszonhármas rámpát. Ajvé: azon is állnak! Nem baj, az a kamion mindjárt végez, aztán mi jövünk.

Fél tíz magasságában végre sikerül beállni a pakolóhelyre. Most egyajtónyi helyre kell belavírozni a szerelvényt. Milliméterre pontosan. Én csak ámulok és bámulok, mint Riska tehén a pesti villamosra. Valószínű, ha életem hátralévő részét gyakorlással tölteném, akkor sem sikerülne ezt a műveletet végrehajtanom.