Heather Morris

A HÁROM NŐVÉR

A mű eredeti címe: Three Sisters

Text copyright © Heather Morris, 2021

Originally published in the English language

as Three Sisters in the UK by Bonnier Zaffre,

an imprint of Bonnier Books UK Limited, London

The moral rights of the author have been asserted

All rights reserved.

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2022

A jogtulajdonos engedélye nélkül

a műből részlet sem közölhető.

Fordította: Moldova Júlia

ISBN 978-963-614-009-0 (papír)

ISBN 978-963-614-010-6 (epub)

Kiadta a Central Kiadói Csoport 2022-ben

Felelős kiadó: dr. Szemere Gabriella

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Ács Eleonóra

Korrektor: Kalocsai Judit

Eredeti borítóterv: Nick Stearn

Magyar borító: Beleznai Kornél

Borítóképek: ImageBROKER/Alamy

Stock Photo (Auschwitz); Shutterstock.com

Tipográfia, e-book: Scriptor Kft.

Cibi z”l,[1] Magda, Livia

Köszönöm az erőtöket, a reményt, amibe kapaszkodtatok a történelem legsötétebb órájában, hogy életet teremtsetek egy új földön, szerető családdal, mindannyiunk elé példát állítva.

Mischka z”l, Jicko z”l, Ziggy z”l

Nektek is megvan a magatok története a túlélésről, reményről, szeretetről, veszteségről a családban. Három csodás nő szerelmét bírtátok, és családot teremtettetek.

Karol (Kari), Joszef (Joszi), Chaja, Judith (Ditti), Oded (Odi), Dorit

Úgy nőttetek fel, hogy a szüleitek történeteit hallgattátok. Gazdagabbak lettetek az ő kitartásuk, ellenállásuk, bátorságuk, elkötelezettségük révén, ahogy ők a múltról meséltek, hogy egyikünk se felejtse el soha.

Randy, Ronit, Pam, Joszi, Joseph, Yeshai, Amiad, Hagit – Noa, Anat – Ayala, Amir, Ariela – Daniel, Ruth, Boaz – Lee-Or, Nogah, Pnina, Galil, Edan, Eli, Hagar, Dean, Manor, Alon, Jasmin, Shira, Tamar – Carmel, Albie – Maayan – Doron, Ofir, Maor – Raphael, Ilan – Romi

ÉS AZ ELKÖVETKEZŐ GENERÁCIÓK

[1] A z”l a nevek után azt jelenti, hogy így emlékezünk azokra, akik eltávoztak. Zichrono livracha, azaz legyen áldott az emléke.

I. RÉSZ

Az ígéret

Prológus

Varannó, Csehszovákia

1929. június

A három nővér, Cibi, Magda és Livi a házuk kicsi kertjében ülnek, szorosan körbevéve az édesapjukat. A leander, amit édesanyjuk olyan eltökélten próbált életben tartani, vigasztalanul kornyadozik a kert sarkában.

Livi, a legfiatalabb, még csak hároméves kislány talpra ugrik, nem bír egy helyben ülni, a természete nem engedi.

– Livi, ülj le! – szól rá Cibi. Hétévesen ő a legidősebb, és az ő dolga, hogy leteremtse a húgait, ha azok nem viselkednek rendesen. – Tudjátok, hogy a papa beszélni akar velünk.

– Nem – jelenti ki Livi, és tovább ugrabugrál az üldögélők körül, mindegyiknek rácsap a fejére elhaladtában. Magda, a középső nővér, ötéves, egy elszáradt leanderágacskával rajzol képzeletbeli alakokat a porba. Meleg és napos ez a nyári délután. A hátsó ajtó nyitva áll, hívogató a forróságban. A frissen sült kenyér édes illata árad kifelé. A két ablak – egy a konyhából nyílik, a másik a család kicsi hálójából – látott már szebb napokat is. Lepattogzott festék borítja a földet, a tél ott hagyta a nyomát a kis házon. A kerti kaput elkapja és bevágja a szél. A retesz törött, a papának ezt is meg kell javítania.

– Gyere ide, kiscicám! Ülj az ölembe! – szól oda a papa Livinek.

Ha az emberre rászól a nővére, az egész más, mint ha az apja kéri, ráadásul ilyen szépen. Livi a papa ölébe ugrik, hadonászó kezével megüti a férfi fejét. Nem is veszi észre, hogy ezzel fájdalmat okozott.

– Jól vagy, papa? – kérdezi aggódva Magda, ahogy meglátja apja grimaszát. Végigsimítja a férfi borostás arcát.

– Igen, édesem. Remekül. Itt vannak velem a lányaim… Mi másra vágyna még egy apa?

– Azt mondtad, beszélni akarsz velünk – szól közbe az örökké türelmetlen Cibi, alig várva, hogy a tárgyra térjenek.

Menáchem Meller a szép kicsi lánya szemébe néz. A három gyerekének nincs semmi gondja a világon, ártatlanok, meg sem érinti őket a kis házon túli világ nyers valósága. Mindaz, amit Menáchemnek át kellett és még mindig át kell élnie. A golyó, ami nem ölte meg a Nagy Háborúban, ott maradt a nyakában, és most, tizenkét évvel később, azzal fenyeget, hogy befejezi a pusztító munkáját.

A vad Cibi, a kemény Cibi… Menáchem a kislány haját simogatja. Attól a naptól fogva, hogy megszületett, a világ jobban teszi, ha odafigyel, mert ő megérkezett, és jaj mindenkinek, aki az útjába áll. Zöld szeme szikrázó sárgára változott, ha elfogta a méreg.

És Magda, a gyönyörű, szelíd Magda, hogy lett ilyen gyorsan ötéves? Az apa aggódott, hogy a lányát gyengéd természete sebezhetővé teszi, és kihasználják. Nagy, kék szemét Menáchemre szegezte, a férfi érezte a szeretetet, azt, hogy a gyerek érti, hogy az egészsége forog kockán. Menáchem látja Magda korán túlmutató érettségét, amit az anyjától vagy a nagyanyjától örökölt, látja, milyen elszántan óvja a többieket.

Livi abbahagyja a fészkelődést, Menáchem a kislány puha, göndör tincseivel játszik. Már mondta is az anyjuknak, hogy ez itt a vadóc a három közül, aki, attól tart, vakmerő lesz és akaratos, és aztán megtörik, ha sarokba szorítják. A kislány tiszta, kék szeme és aprócska alakja egy őzikére emlékeztette a férfit, egy őzikére, aki könnyen megijed és nekiiramodik.

Másnap Menáchemet megműtik, kiveszik a kóbor golyót a nyakából. Miért nem maradhat ez a golyó, ahol van? Végtelen hosszan imádkozott, hogy több idő jusson neki, amit a lányaival tölthet. El kell kísérnie őket a felnőttkorba vezető úton, ott kell lennie az esküvőjükön, a karjában kell tartania az unokáit. A műtét kockázatos, ha nem éli túl, ez az utolsó napja velük. És ha ez a helyzet, akkor bármilyen borzalmas is erre gondolni egy ilyen csodás, verőfényes napon, most kell elmondania a lányoknak, amit akar.

– Mit akarsz elmondani nekünk, papa? – nógatja a férfit Cibi.

– Cibi, Magda, tudjátok, mi az a fogadalom? – kérdezi lassan Menáchem. Muszáj, hogy komolyan vegyék.

Magda a fejét rázza.

– Én azt hiszem, tudom – feleli Cibi. – Amikor két embernek van egy titka, és megtartják, nem?

Menáchem elmosolyodik. Cibi mindig próbálkozik, ezt szereti benne a legjobban.

– Majdnem, édesem, de fogadalmat nem csak két ember tehet. Azt akarom, hogy ti hárman ígérjetek meg valamit egymásnak. Livi nem fogja érteni, úgyhogy addig magyarázzátok neki, amíg fel nem fogja.

– Nem értem, papa – szól közbe Magda. – Összevissza beszélsz.

– Nagyon egyszerű, Magda – mosolyog Menáchem. Semmi sem szerez akkora örömöt neki, mint amikor a lányokkal beszélgethet. Valami összeszorítja a mellkasát: emlékeznie kell erre a pillanatra, erre a derűs napra, három lánya elkerekedett szemére. – Azt szeretném, ha megígérnétek valamit nekem és egymásnak. Hogy mindig vigyázni fogtok egymásra. Hogy mindig számíthattok majd egymásra, bármi is történik. Nem hagyjátok, hogy bármi közétek álljon. Értitek?

Magda és Cibi bólint, Cibi pedig egyszerre elkomolyodva kérdezi:

– Én megfogadom, papa, de miért akarna bárki elválasztani minket?

– Nem mondtam, hogy így lesz, csak azt akarom, hogy ígérjétek meg, ha megpróbálnák, ti emlékezni fogtok arra, amiről most beszélünk, és megtesztek mindent, hogy ezt megakadályozzátok. Ti hárman erősebbek vagytok együtt, ezt ne feledjétek el sosem! – Menáchem hangja elcsuklik, megköszörüli a torkát.

Cibi összenéz Magdával. Livi egyik nővéréről a másikra, majd az apjára pillant, tudja, hogy itt komoly megállapodás köttetett, bár nemigen érti, ez mit jelent.

– Megfogadom, papa – mondja ki Magda.

– Cibi? – fordul a legidősebb lánya felé Menáchem.

– Én is megfogadom. Megígérem, hogy vigyázok a húgaimra… nem hagyom, hogy bárki bántsa őket, ezt tudod jól.

– Igen, tudom, drága Cibi. Ez a fogadalom megállapodás hármatok között, csakis közöttetek. Mondjátok majd el Livinek is, ha elég nagy lesz, hogy megértse.

Cibi megfogja Livi arcát, maga felé fordítja, hogy a kislány a szemébe nézzen.

– Livi, mondd, hogy „megfogadom”.

Livi a nővérét fürkészi. Cibi bátorítóan bólint.

– Megfogadom – ígéri Livi.

– Most mondd ezt a papának is! – utasítja Cibi a húgát.

Livi Menáchem felé fordul, a tekintete táncol, fojtogatja a kacagás, az apja mosolya megolvasztja kicsi szívét.

– Megfogadom, papa. Livi is megfogadja.

Menáchem magához öleli a lányait, átnéz Cibi feje fölött, és rámosolyog egy másik lányra, a lányai anyjára, aki ott áll a ház ajtajában, az arcán könnycseppek csillognak.

Olyan sokat veszítene, muszáj túlélnie ezt a műtétet.

1. fejezet

Varannó

1942. március

– Mondja, hogy meggyógyul! Annyira aggódom érte! – tördeli a kezét Chaja, miközben az orvos megvizsgálja a tizenhét éves lányát.

Magda már napok óta lázas.

– Igen, Meller asszony, Magda meg fog gyógyulni – nyugtatja meg az asszonyt dr. Kiszely.

Az apró szobácskában két ágy áll: az egyikben Chaja alszik legkisebb gyerekével, Livivel, a másikon Magda és nővére, Cibi osztozik, ha Cibi itthon van. Az egyik fal mellett hatalmas szekrény áll, tele a házban élő négy nő kevéske személyes holmijával. És ott a helyiség dísze is: egy kristály parfümszóró, smaragdzöld, bojtos zsinórral, mellette egy szemcsés fotó.

A képen egy jóképű férfi ül egy egyszerű széken, egyik térdén egy kétévesforma, a másikon egy idősebb kislánnyal. A legnagyobb lány a férfi balján áll. A jobbján pedig a lányok anyja, aki a férje vállán nyugtatja a kezét. Anya és lányai fehér csipkeruhát viselnek: a tökéletes család, legalábbis az volt.

Menáchem Meller meghalt a műtőasztalon, mikor kivették az elakadt golyót a nyakából, nem élte túl a vérveszteséget. Chaja megözvegyült, a lányok árvák lettek. Jichák, Chaja édesapja odaköltözött hozzájuk a kis házba, hogy segítsen, amiben tud, és Chaja fivére, Ivan is ott lakott velük szemben.

Chaja nincs egyedül, akkor sem, ha így érzi.

A háló nehéz függönyeit elhúzták, megvonva a didergő, lázas Magdától a ragyogó, tavaszi napsütést, ami épp bekandikál a függönykarnis felett.

– Beszélhetnénk a másik szobában? – fogja meg Chaja karját dr. Kiszely.

Livi törökülésben ül a másik ágyon, nézi, ahogy Chaja egy újabb nedves törülközőt tesz Magda homlokára.

– Maradj itt a nővéreddel! – kéri az anya, mire Livi bólint.

A felnőttek kimennek a szobából, Livi átmegy a nővére ágyához, lefekszik mellé, és egy száraz ruhával törölgeti Magda arcáról az izzadságot.

– Meg fogsz gyógyulni. Nem hagyom, hogy bajod essen.

Magda megpróbál mosolyogni.

– Ez az én szövegem. Én vagyok a nagyobb, én vigyázok rád, nem fordítva.

– Akkor gyógyulj meg!

Chaja és dr. Kiszely megteszik a pár lépést a kicsi ház hálójából a nappaliba. A bejárati ajtó egyenesen ebbe az otthonos helyiségbe nyílik, hátul az aprócska konyhával.

A lányok nagyapja, Jichák, a mosogatónál áll, a kezét mossa. Faforgács ösvény mutatja az útját a kertből, ott díszeleg a padlóra terített, kopott, kék szőnyegen is. Meglepetten fordul hátra, vizet csepegtetve a földre.

– Mi történt? – kérdezi.

– Jichák, örülök, hogy te is itt vagy, gyere, ülj le hozzánk!

Chaja gyorsan a fiatal orvos felé fordul, félelem villan a szemében. Dr. Kiszely mosolyogva az egyik székhez vezeti, és kihúz egy másikat a kis ebédlőasztal mellől, Jicháknak.

– Nagyon rosszul van? – kérdezi a nagyapa.

– Meg fog gyógyulni. Csak egy kis láz, egy egészséges, fiatal lány szervezete legyőzi idővel.

– Akkor miről van szó? – tudakolja Chaja.

Dr. Kiszely kihúz még egy széket, leül.

– Nem akarom megijeszteni azzal, amit mondani szeretnék.

Chaja csak bólint, már alig várja, hogy az orvos végre kibökje, amit mondania kell. A háború kitörése óta eltelt évek megváltoztatták az asszonyt, egykor sima homlokát ráncok szabdalják, és olyan sovány, hogy a ruha lóg rajta, mint egy fogason.

– Mi a baj, ember? – kérdez rá Jichák. Elnyűtte a felelősség súlya, hogy a lányáról és az unokáiról neki kell gondoskodnia, idősebbnek tűnik a koránál, és nincs ideje találgatni.

– Be akarom vinni Magdát a kórházba…

– Micsoda? De most mondta, hogy meg fog gyógyulni! – fakad ki Chaja. Feláll, az asztalt markolva megtámaszkodik.

Dr. Kiszely felemelt kézzel elhallgattatja az asszonyt.

– Nem azért, mert beteg. Más okból szeretném bevinni, és ha meghallgat, elmagyarázom.

– Most miről beszél? – csattan fel Jichák. – Bökje már ki!

– Meller asszony… Jichák… Mindenféle pletykákat hall az ember, rémeseket. Arról beszélnek, hogy a fiatal, zsidó fiúkat és lányokat elviszik Szlovákiából, hogy a németeknek dolgozzanak. Ha Magda a kórházban van, biztonságban lesz, és megígérem, nem engedem, hogy baja essen.

Chaja lerogy a székre, a tenyerébe temeti az arcát. Ez sokkal rosszabb, mint a láz.

Jichák szórakozottan paskolja a lánya hátát, de most már figyel, mindent hallani akar, amit az orvos mond.

– Mi mást hallott még? – kérdezi, és a másik férfi szemébe néz, sürgetve, hogy őszintén beszéljen.

– Mint említettem, ezek kósza pletykák, és egyik sem jó hír a zsidóknak. Ha eljönnek a gyerekekért, az a vég kezdete. És hogy a náciknak dolgozni? Fogalmunk sincs, ez mit jelenthet.

– Mit tehetnénk? – kérdezi Jichák. – Már elvesztettünk mindent: nincs jogunk dolgozni, gondoskodni a családunkról… Mit vehetnek még el tőlünk?

– Ha bármi alapja van annak, amit hallottam, akkor a gyerekeiket.

Chaja kihúzza magát. Az arca vörös, de nem sír.

– És Livi? Őt ki védi meg?

– Úgy tudom, tizenhat éves kortól gyűjtik be őket. Livi tizennégy, nem?

– Tizenöt.

– Még kisbaba – mosolyodik el dr. Kiszely. – Azt hiszem, Livivel nem lesz baj.

– És meddig marad Magda a kórházban? – kérdezi Chaja. Az apjához fordul. – Nem akar majd bemenni, nem lesz hajlandó itt hagyni Livit. Emlékszel, papa, mikor Cibi elment, megígértette Magdával, hogy ő vigyáz a húgukra.

Jichák megpaskolja Chaja kezét.

– Ha ezzel megmentjük, akkor mennie kell, akár akar, akár nem.

– Azt hiszem, pár nap vagy egy hét elég lesz. Ha igazak a pletykák, hamarosan megtörténik. Utána hazahozom. És Cibi? Ő hol van?

– Ismeri, elment a Hachsharával. – Chaja nem is tudja, mit gondoljon erről a szervezetről. A Hachshara fiatalokat képez ki, olyanokat, mint Cibi, megtanítják nekik mindazt, amire szükségük lehet, hogy új életet kezdjenek Palesztinában, messze Szlovákiától és az Európát feldúló háborútól.

– Még mindig szántani tanítják őket? – kérdi tréfálkozva az orvos, de sem Chaja, sem Jichák nem mosolyog.

– Ha emigrál, akkor ez vár ott rá. Rengeteg termékeny föld, készen arra, hogy beültessék – közli Jichák.

De Chaja csendben marad, elveszve a gondolataiban. Egyik gyereke a kórházban, a másik elég fiatal, hogy kicsússzon a nácik markából. Cibi, a legidősebb meg egy cionista szervezetben, akik zsidó országot akarnak építeni, bármikor is lesz az.

Az igazság már kezd derengeni mindannyiuknak: most azonnal szükségük van az ígéret földjére, minél előbb, annál jobb. De, állapítja meg Chaja, egyelőre legalább mindhárom gyereke biztonságban van.

2. fejezet

A Varannó melletti erdők

1942. március

Cibi lehúzza a fejét, ahogy felé röpül egy darab kenyér. Gúnyos mosolyt villant a hajigáló fiúra, de csillogó szeme valami teljesen másról árulkodik.

Cibi nem habozott, mikor hívták, azonnal elfogta a vágy, hogy új életet kezdjen egy új hazában. Az erőd közepén egy tisztáson, távol a kémlelő szemektől, kunyhókat építettek meg egy közösségi termet és egy konyhát. Itt egyszerre húsz tizenéves tanulta, hogy legyenek önellátók, hogyan éljenek és dolgozzanak kis közösségben, készültek az új életre az ígéret földjén.

A lehetőséget a képzésen részt vevő egyik fiú nagybátyjának köszönhették. Bár kitért kereszténynek, Jozef ennek ellenére is figyelemmel kísérte a szlovákiai zsidó közösség helyzetét. Gazdag ember volt, egy erdős területet is birtokolt a városon túl, ez biztonságos hely volt a fiatalok kiképzésére. Jozef csak egyetlen szabályt hozott: péntekenként reggel mindenkinek haza kellett mennie még a sábesz előtt, és csak vasárnap jöhettek vissza.

A konyhában Jozef sóhajtva nézi a kenyérrel dobálózó Joszit. Már elintézték az utazást a csoportnak, két hét múlva indulnak. A tábor működik: már nyolc csoport ment el Palesztinába… és ezek meg itt hülyéskednek.

– Ha nem öl meg minket Palesztina forrósága, akkor majd a te főztöd fog, Cibi Meller! – kiabálja a lány támadója. – Talán jobb lenne, ha csak termesztenéd az ennivalót.

Cibi erre odaront a fiúhoz, és nyakon ragadja.

– Ha tovább dobálsz, nem jutsz el élve Palesztináig – közli, és megszorítja kicsit a torkát.

– Rendben, mindenki figyeljen! – szólal meg Jozef. – Fejezzétek be az ebédet, és gyertek ki! Öt perc múlva kezdünk. – Elhallgat, majd folytatja – Cibi, gyakorolsz még a konyhán, hogy megtanulj kenyeret sütni?

Cibi elengedi Joszi nyakát, vigyázzba áll.

– Nem, uram! Nem fejlődöm ezen a területen, nem számít, mennyi időt töltök a konyhában.

Miközben beszél, húsz szék csikorog a fapadlón a hevenyészett étkezőben, a fiatal zsidó fiúk és lányok sietve befejezik az ebédet, alig várják, hogy kint legyenek, és folytassák a kiképzést.

Rendetlen sorokban állnak vigyázzba, a tanáruk, Jozef, ragyogó mosollyal lép oda hozzájuk. Büszke a bátor újoncaira, akik készen állnak arra, hogy elinduljanak a veszélyes úton, maguk mögött hagyva a családjukat, a hazájukat, miközben a háború és a náci megszállás dúl körülöttük. Jozef idősebb és bölcsebb, előre látta a szlovák zsidók jövőjét, és megalapította a Hachsharát, mert hitte, hogy ez az egyetlen esélyük, hogy túléljék, ami vár rájuk.

– Jó reggelt! – mondta Jozef.

– Jó reggelt! – visszhangozta a kórus.

– És „az Úr szövetséget köt Ábrámmal és így szólt[2]…” – kezdi, a Teremtés könyvéből vizsgáztatva őket.

– „Utódaidnak adom ezt a földet, Egyiptom patakjától egészen a nagy folyamig, az Eufráteszig” – feleli a csapat.

– És mit mondott az Úr Ábrámnak?

– „Vonulj ki földedről, rokonságod köréből és atyád házából arra a földre, amelyet majd mutatok neked” – fejezik be.

A pillanat komolyságát egy zörgő teherautó töri meg, ahogy döcögve közeledik a tisztás felé. Mikor megáll mellettük, egy helyi gazda száll ki belőle.

– Joszi, Hannah, Cibi! – kiáltja Jozef. – Ti vagytok ma az elsők, akik elkezdtek vezetni tanulni. És Cibi, nem érdekel, milyen szakács vagy, de meg kell tanulnod teherautót vezetni. Ess neki úgy, ahogy Joszi nyakának korábban, és észre sem veszed, már te tanítod a többieket. Muszáj, hogy valamiben mind mesterek legyetek, és segítsetek a többieket tanítani. Világos?

– Igen, uram!

– Többiek, vissza a pajtába! Rengeteg mezőgazdasági eszköz és gép érkezett, megtanuljátok használni és javítani őket!

Cibi, Hannah és Joszi odagyűlnek a vezetőfülke ajtajához.

– Rendben, Cibi, te kezded. Próbáld meg nem összetörni, mielőtt Hannah-ra és rám kerülne a sor – ugratja Joszi.

Cibi odalép Joszihoz, és megint megfogja a nyakát.

– Én már Palesztina utcáin fogok vezetni, mielőtt te megtanulnád, hogy teszel egyesbe egy autót – morogja a fiú fülébe.

– Elég, hagyjátok abba! Cibi, szállj fel, én beülök a túloldalon – szól rájuk a gazda.

Ahogy Cibi felmászik, Joszi meglöki hátulról. Félig kint, félig bent a fülkében, a lány eltűnődik, mit tegyen. Végül arra jut, hogy ugyanígy segít majd Joszinak felszállni, ha a fiúra kerül a sor.

Josziból és Hannah-ból kitör a nevetés, mikor Cibi a kormány mögött ülve elindítja a motort, és bukdácsolva végighajt az úton. A vezetőoldali ablakban megjelenik egy felemelt mutatóujj.

[2] 1Móz 15

3. fejezet

Varannó

1942. március

– Livi, ne bámulj már kifelé az ablakon! – könyörög Chaja. – Magda hazajön, ha elég jól lesz. – Chaja nem biztos benne, hogy helyesen döntött, mikor elküldte Magdát. Mint mindig, most is azt kívánja, bár Menáchem még élne. Tudja, hogy ez képtelenség, de úgy érzi, az egész háború, a náci megszállás mind nem történt volna meg, ha még él a férje.

– De mama, azt mondtad, nem is olyan beteg, akkor miért van még mindig kórházban? Már napok óta – nyávog Livi, és Chaja azt kívánja, bár kérdezne inkább akármi mást. Ezt ezerszer hallotta már, és ugyanennyiszer meg is válaszolta.

– Tudod erre a választ, Livi. Dr. Kiszely azt gondolja, hogy néhány nap pihenés a nyaggatásodtól távol segít majd neki, hogy hamarabb rendbe jöjjön. – Chaja megenged magának egy kis mosolyt.

– Nem is nyaggattam! – vág vissza Livi. Végre duzzogva eljön az ablaktól, hagyja, hogy a függöny visszahulljon, és kizárja az egyre zavarosabb és fenyegetőbb világot. Anya egyre kevésbé engedi ki a házból, még a boltba sem, vagy hogy a barátaival találkozzon, mondván, hogy a Hlinka-gárda mindenhol ott van, készen arra, hogy begyűjtsék a Livihez hasonló zsidó lányokat.

– Úgy érzem itt magam, mint egy börtönben! Mikor jön haza Cibi? – Livi irigyli a nővére szabadságát, a tervet, hogy elutazik az ígéret földjére.

– Két napon belül itt lesz. Csak gyere el az ablaktól!

A hangos kopogásra Jichák kisiet a konyhából, ahol épp egy Dávid-csillagot faragott fából. Ahogy az ajtó felé indul, Chaja felemelt kezével megállítja.

– Hagyd, apa, majd én.

Két fiatal Hlinka-gárdista áll kint az ajtó előtt. Az asszony megremeg. Az állami rendőrség, és ami még fontosabb, Adolf Hitler katonái állnak előtte fenyegető, fekete egyenruhájukban. Nem fogják megvédeni sem őt, sem egyetlen más szlovák zsidót sem.

– Á, szervusz, Visik, mi újság? És édesanyád? Hogy van Irene? – Chaja nem hajlandó kimutatni a félelmét. Tudja, miért jöttek.

– Jól van, köszönöm…

A másik gárdista előrébb lép egyet. Magasabb, nyilvánvalóan dühös, és jóval fenyegetőbb, mint Visik. – Nem udvariaskodni jöttünk. Maga Mellerné?

– Tudod, hogy igen. – Chaja szíve a torkában dobog. – Nos, miben segíthetek, fiúk?

– Ne nevezzen bennünket „fiúknak”! – Az idősebb gárdista gyakorlatilag odaköpi a szavakat. – Hlinka-gárdista hazafiak vagyunk, szolgálatban.

Chaja ismeri már ezt a szemetet. Nincs bennük semmi hazafiság. Az SS képezte ki őket, és ezek az alakok a saját népük ellen fordultak. – Sajnálom, nem akartam tiszteletlen lenni. Miben segíthetek önöknek? – Chaja nyugodt marad, reméli, hogy nem látják a keze remegését.

– Vannak lányai?

– Tudja, hogy vannak.

– Itt vannak?

– Mármint most?

– Mellerné, kérem, mondja meg, hogy most itt vannak-e.

– Csak Livi, a legfiatalabb.

– Hol van a többi? – A másik gárdista újabb lépést tesz előre.

– Magda kórházban van. Nagyon beteg, és nem tudom, mikor eresztik haza, Cibi meg… Visik, nagyon jól tudod, mit csinál Cibi, és miért nincs itt.

– Kérem, Mellerné, ne mondogassa a nevemet, nem is ismer engem – könyörög Visik, zavarba hozza a baráti hang a bajtársa előtt.

– Akkor Livi jelentkezzen pénteken öt órakor a zsinagógában! – A másik őr elnéz Chaja mellett, be a házba. – Egy táskát hozhat magával. Munkára viszik, a németeknek fog dolgozni. Egyedül kell jönnie, senki sem kísérheti el. Megértette?

– De hisz most mondtam! – fakad ki Chaja egyszerre rémülten; a szeme ég. – Nem vihetik el Livit, még csak tizenöt éves. – Chaja esedezve nyújtja a kezét Visik felé. – Még gyerek.

Mindkét férfi hátrébb lép, mint akik nem tudják, vajon mire lehet képes Chaja. A másik gárdista a fegyverére teszi a kezét.

Jichák lép oda, elhúzza a lányát.

– Hallotta a parancsot: a lány neve ott lesz a transzport listáján.

Visik odahajol, sziszegve folytatja.

– Rosszabbul jár, ha nem jön oda. – Kidülleszti a mellkasát, vissza kell szereznie a tekintélyét; felszegi az állát, diadalmasan felnevet, ahogy elindul visszafelé az ajtóhoz vezető ösvényen.

Chaja Livire néz, a nagyapja már a karjába zárta. Jichák elkínzott arca elárulja a haragot és a bűntudatot, amiért nem tudja megvédeni legkisebb unokáját.

– Semmi baj, nagyapa. Mama… Elmegyek és dolgozom a németeknek. Biztos nem tart sokáig. Csak munka… nem lehet olyan nehéz.

Lassan elsötétül a szoba. Eddig napfény kandikált be az ablakon, most sötét felhők állják el a sugarak útját, épp csak bekandikálnak az elhúzott függönyökön, és mennydörgés rázza meg a házat, egy pillanat múlva rá is kezd az eső, vadul veri a háztetőt.

Chaja Livire pillant, az ő kis harcosára, kék szeme és göndör fürtjei meghazudtolják komoly elszántságát. Livi az anyja szemébe néz, Chaja kapja el a tekintetét előbb, a ruhája elejét markolja, nála ez a jele, hogy vihar dúl benne, a mellkasát összeszorító fájdalom a tehetetlensége beismerése.

Nincsenek szavak. Ahogy Chaja lesütött szemmel kimegy a konyhából, megsimogatja Livi karját. Livi és Jichák hallják, ahogy becsukódik mögötte a háló ajtaja.

– Utánamenjek?

– Ne, Livi, hagyd! Kijön majd, ha készen áll rá.

4. fejezet

Varannó

1942. március

– Mit csinálsz, Livi? Tedd el az ablakból a gyertyákat!

Chaja, lisztes kezét megtörölve a kötényében, elindul Livi felé. Miért kell a lánynak itt ólálkodnia az ablakban? Már két napja, hogy a Hlinka-gárdisták közölték, el kell engednie a legkisebb lányát. Ez az utolsó este, ma utoljára alszanak egy fedél alatt. Chaja lehunyja a szemét, úgy korholja magát. Miért szidta le a lányt? Miért töltötte gyakorlatilag némán az elmúlt napokat, magába roskadva és egyre csak tűnődve, mikor arra kellett volna használnia az értékes órákat, hogy beszélgessen Livivel, hogy szeresse Livit.

– Nem, mama, itt kell hagynom a gyertyákat az ablakban. Cibinek mutatom az utat hazafelé.

– De tudod, hogy nem szabad…

– Nem érdekel! Mit csinálhatnak velem? Elvisznek? Amúgy is megteszik holnap! Egy darabig ez lesz az utolsó éjszakám itthon, és gyertyát akarok tenni az ablakba.

Miközben vitáznak, Cibi hazaér, Chaja és Livi észre sem veszik. Beront az ajtón, bekiabál. – Hol vagy, kiscicám?

Livi boldogan felsikkant, és Cibi karjába veti magát. Chaja a könnyeivel küzd, végül alulmarad.

– A legidősebb unokám pillelépteit hallottam? – szólal meg Jichák a rá jellemző melegséggel és humorral.

Chaja és Jichák is megöleli a két lányt.

– Mama, az utca végéből éreztem a vacsora illatát. Már túl régóta eszem a saját főztöm… éhen halok.

– De mégis csak itt vagy, még élsz – ugratja tovább Jichák.

Chaja hagyja, hogy Livi mesélje el, hogy Magdát ott tartották a kórházban, és megnyugtassa a nővérét, hogy dr. Kiszely szerint minden rendben lesz. Mikor a kislány befejezi, Chaja odabiccent Jicháknak.

– Livi – kezdi az öreg –, gyere, segíts behozni egy kis fát a tűzre! Hideg éjszaka lesz, és azt szeretném, hogy jó meleg legyen a konyhában.

– Muszáj? Cibi most ért haza, és meg akarom hallgatni, mit mesél – vonakodik Livi.

– Még rengeteg idő marad arra is. Most gyere, segíts az öregnek!

Mikor Jichák és Livi mögött becsukódik az ajtó, Cibi Chaja felé fordul.

– Mi folyik itt?

– Gyere velem! – Chaja a hálóba vezeti a lányát, és becsukja az ajtót maguk mögött.

– Megijesztesz, mama. Kérlek, mondd el!

Chaja nagy levegőt vesz.

– A húgod a németeknek fog dolgozni, eljöttek érte a gárdisták. – Alig bír Cibire nézni, de erőt vesz magán. – A zsinagógában kell jelentkeznie holnap. Nem tudom, hova viszik, de reméljük, nem tart sokáig, és… és… – Chaja lerogy az ágyra, de Cibi állva marad, az ürességet nézi, ahol Chaja állt korábban.

– De nem tehetik. Még gyerek… hogy lehetne a németek hasznára? – mondja inkább saját magának, mint az anyjának. – Ivan bácsi nem tud segíteni?

Chaja a tenyerébe temetett arccal felzokog.

– Senki sem tud segíteni, Cibi. Én… nem tudtam megakadályozni. Nem tudtam…

Cibi leül az asszony mellé, elveszi a kezét az arca elől.

– Anya, megfogadtam, hogy vigyázok a húgaimra. Emlékszel, ugye?

A gyertyafényes asztal körül ülve vacsorázik a Meller család, miközben mind arra gondolnak, vajon mikor lesz erre lehetőségük újra. Imádkoznak Magdáért, az elhunyt apjukért, Jichák megboldogult feleségéért, a nagymamáért. Próbálják, amennyire lehet, élvezni egymás társaságát, de nyomasztó felhőként telepedik az asztal fölé az, ami rájuk vár.

Már üresek a tányérok, Chaja megfogja Livi kezét, Cibi Jichákét és Chajáét. Livi is megragadja a nagyapja kezét, közben mindvégig a vele szemközt ülő Cibit nézi. A családi kör szoros és erős. Cibi Livi szemébe néz. Chaja nem pillant fel, a könnyei leplezetlenül potyognak az asztalra. Csak mikor már nem bírja visszafojtani a zokogást, akkor néznek rá a lányok. Jichák elengedi az unokái kezét, és átöleli Chaját.

– Elpakolok – szólal meg halkan Livi, és feláll az asztaltól.

De ahogy felemel egy tányért, Cibi elveszi tőle.

– Hagyd, kiscicám! Megcsinálom. Te menjél inkább aludni!

Sem Chaja, sem Jichák nem tiltakozik, Livi csendben kimegy a konyhából.

Cibi leteszi a tányért az asztalra.

– Vele megyek – suttogja. – Ő a legkisebb, nem mehet egyedül.

– Miről beszélsz? – ráncolja zavarodottan a homlokát Jichák.

– Holnap elmegyek Livivel. Vigyázok rá, és hazahozom. Amíg én élek, nem lesz semmi baja.

– Csak az ő neve van rajta a listán, talán nem is engedik, hogy vele tarts – zokogja Chaja.

– Nem fognak megállítani, mama, te is tudod. Amit Cibi akar, azt meg is szerzi – közli a lány, felszegve az állát. Döntött. A gyertya fénye felragyog a haja vörösén, megcsillan hatalmas, zöld szemében.

– Nem kérhetünk ilyet tőled – jegyzi meg csendesen Jichák, és a háló felé pillant.

– Nem is kell, én mondtam, hogy megyek. Akkor két táskát kell bepakolnunk.

Chaja feláll, megöleli elsőszülött lányát, belesuttog a sűrű hajába. – Köszönöm, édesem, köszönöm.

– Lemaradtam valamiről? – jelenik meg Livi az ajtóban; vonakodik belépni, olyan erős, szinte tapintható a feszültség a levegőben. Jichák odalép hozzá, gyengéden visszatereli az asztalhoz, leülteti a székre.

– Kiscica, képzeld el, holnap én is veled megyek! – kacsint a húgára Cibi. – Nem hihetted komolyan, hogy kimaradok a szórakozásból!

– Ezt hogy érted? A te neved nincs ott a listán, csak az enyém. – Livi ugyanolyan zavarodott, mint Jichák volt néhány pillanattal korábban. Kezdi elhagyni a bátorsága, alig tud megszólalni, szipogva küzd a könnyeivel.

– Ez legyen az én bajom, rendben? Neked csak annyit kell tudnod, hogy mostantól együtt vagyunk ebben. Különben ki más tolna le, ha nem viselkedsz rendesen?

Livi a nagyapjára és az anyjára néz. – Ti mondtátok neki, hogy jöjjön velem?

– Nem, kiscica, senki sem kért rá. Én akarok menni. Ragaszkodom hozzá… Emlékszel, megfogadtuk apánk előtt, hogy mindig együtt maradunk. Magda beteg, ezen nem tudunk segíteni, de te és én, mi ketten megtartjuk az ígéretünket, és észre sem vesszük, már újra itthon leszünk.

– Mama?

Chaja a két tenyere közé fogja Livi arcát. – A nővéred veled megy, Livi. Érted? Nem kell egyedül végigcsinálnod.

– Bár itt lenne Menáchem, ő tudná, mit kell tenni, hogyan védje meg a lányait – jegyzi meg Jichák könnyektől elfúló hangon.

Chaja, Cibi és Livi nézi, ahogy az öreg elsírja magát. Nyilvánvalóan bűntudat gyötri, hogy nincs hatalmában megóvni a lányokat.

A három nő köréje gyűlik és átöleli.

– Nagyapa, te vagy az egyetlen apa, akire emlékszem… Egész életemben óvtál, és tudom, hogy vigyázol majd rám és Cibire akkor is, ha nem vagyunk mind együtt. Ne sírj, kérlek, legyél itt a mama mellett, vigyázz rá és Magdára! – kérleli Livi.

– Még ha velünk is lenne, Menáchem sem tehetne semmi olyat, amit te nem tettél meg, apa – teszi hozzá Chaja. – Védelmeztél minket, óvtál, amióta ő meghalt, ezt tudnod kell.

Most az egyszer Cibi nem tud mit mondani. Letörli a könnycseppeket Jichák arcáról; ez a gesztus mondja el mindazt, amire nem talál szavakat.

Livi töri meg a feszültséget, körbenéz a családtagjain, aztán vissza a konyhaasztalra.

– Leszedjem az asztalt?

Jichák rögtön nekiáll összeszedni a tányérokat.

– Majd én megcsinálom. Ti pihenjetek, lányok!

Cibi bemegy a hálóba, de nem kezd el vetkőzni.

– Jól vagy? – kérdezi az ágyából Chaja. Livi már odabújt az asszony mellé.

– Nekem is jut még ott hely? Szeretnék ma veletek aludni.

Chaja felemeli a takarót, Cibi átöltözik, és hárman összesimulnak az utolsó, együtt töltött éjszakájukon. Cibi Magda üres ágyára néz, és csak elképzelni tudja, milyen dühös lesz a húga, ha megtudja, hogy itt hagyták. Az apjuk előtt tett fogadalomra gondol, hogy együtt maradnak. De mi más választásuk lenne?

Miután a lányok már elaludtak, Chaja felül, maga köré fonja a karját a hűvös szobában. A nehéz függönyöket nem húzták be éjszakára, a holdfény fényszilánkokat szór a lányok arcára.

Kis ruhahalmok hevernek az ágyakon: ruhák, pulóverek, vastag harisnyák, alsónemű. Chaja egymás után húzza elő őket, megvizsgálja mindet, felidézi, mikor készítették vagy vásárolták, majd a két kis bőrönd valamelyikébe teszi őket. Vigyáznak, hogy csak a második legjobb darabjaikat vigyék el, Chaja ragaszkodott hozzá, hogy a legeslegjobb ruháik maradjanak a szekrényben, ott várja majd őket, ha visszajönnek. Akárhogy is, figyel arra, hogy mit viselnek szívesen a lányai. Cibi csakis egyszínű blúzt és szoknyát hord – emiatt Magda rengeteget hisztizett, hiszen neki kellett megörökölnie a holmijait, miközben ő csinos, virágos ruhákra vágyott, hozzájuk illő kendőkkel. Livi is jobban szerette az egész ruhákat, de inkább mert így érezte praktikusnak: két ruhadarabot tovább tart felvenni, mint egyet, az kész időpocséklás. Három ruha Livinek, hozzá kendők, hogy a makrancos tincsei ne lógjanak a szemébe.

Jichák lép be néhány doboz szardíniával és egy barhesszal a hóna alatt, ezt Chaja estére sütötte, mikor majd beköszönt a sábesz, de ezen a sábeszi vacsorán már nem lesz ott sem Cibi, sem Livi. A férfi félretolja a ruhákat, és leteszi az ételt az ágyra.

– Nagyapa, kivinnéd kicsit Livit? Biztosan szívesen sétálna veled egyet. A mamával befejezzük a pakolást – szólal meg Cibi.

– Ne segítsek? – kérdezi Livi.

– Boldogulunk vele, kiscica. Menj a nagyapával!

Livi szenved Chaja bánatát látva, nem vitatkozik.

– Nekem ne pakolj kalácsot, tudod, hogy nem vagyok oda érte – mondja. – Egyétek meg nagyapával!

Cibit megviseli, hogy egy szó nélkül kell otthagynia a Hachsharát, még csak nem is tudja megmondani nekik, hova megy. Vasárnapra várják vissza. Joszira gondol, a nevető szemére… vajon meddig lesz távol? Palesztinának egyelőre még várnia kell, de egy nap majd elmegy oda a húgaival, sőt a mamával és a nagyapával együtt.

– Mama, csak pár darab kell… ennyi biztos nem! És ennél strapabíróbbak, pulóverek a hideg éjszakákra, kabát mindkettőnknek. Kérlek, tedd vissza ezeket a ruhákat!

Chaja azon kapja magát, hogy a fájdalma ellenére mosolyog.

– Okos vagy, Cibikém. Tudom, hogy vigyázni fogsz a húgodra, ahogy csak tudsz. – Felsóhajt, de aztán eszébe jut valami, amit el akar mondani Cibinek. – Kérlek, végig tedd, amit mondanak… Egész életedben hajlottál rá, hogy visszafeleselj, de biztos vagyok benne, hogy ez most nem az a helyzet, amikor közölheted a véleményed.

– Nem is értem, mire célzol – fojtja vissza a kuncogást Cibi.

– Szerintem meg pontosan tudod. Gondolkozz, mielőtt beszélsz, erre kérlek.

– És azzal megelégszel, ha azt mondom, hogy igyekszem majd?

– Igen. Gyere, fejezzük be a csomagolást! Még némi ételt is be kell préselnünk a táskákba.

– Csak adnak ott enni! – tiltakozik Cibi. – Könyvek is kellenek, hozok párat – teszi hozzá, és átmegy a nappaliba, hogy válasszon a polcról.

– Hozzál hársfateát is, berakom, hideg vízzel is el tudjátok készíteni, ha épp nem akad forró – kiált neki Chaja. – Ha rosszul érzi magát valamelyikőtök, ez valóságos csodaszer.

Chaja egyedül marad a hálóban, felemel minden egyes ruhadarabot, és egyenként beletemeti az arcát, beszívja a lányai ismerős illatát. Erősnek kell lennie, inti magát, a lányok bátrak, megteszik, amit a németek akarnak, és hazajönnek. Magda meg fogja érteni, miért kellett elengednie őket. A háború véget ér, és az élet újra visszatér a normális kerékvágásba. Talán már hanukára.

5. fejezet

Humenné kórház

1942. március

– Szeretnék beszélni dr. Kiszelyvel – közli Magda a nővérrel, aki a tőle két ágyra fekvő idős asszonyt látja el, és közben már kel is fel az ágyból.

A két sorban álló, kétszer tizenkét vaságy mind foglalt. Az állandó horkolás, a köhögés, a sírás és a nyöszörgés lehetetlenné teszi, hogy rendesen aludjon bárki. Magda már megtanulta, mit jelent, ha valakinek ott áll az ágya körül a fakeretes textilparaván: azzal a beteggel valami rossz fog történni. Magda ágya mellett, a kis éjjeliszekrényen egy családi fénykép áll.

A terem végében egy kis íróasztalnál ül az ügyeletes nővér, onnan tartja szemmel a birodalmát, és adja ki az utasításait.

– Feküdj vissza, Magda! Kiszely doktor hamarosan vizitre jön, akkor beszélhetsz vele.

– Nem akarok visszafeküdni, haza akarok menni. Jól vagyok.

– Vagy csinálod, amit mondtam, vagy dr. Kiszely megtudja, hogy nem viselkedsz rendesen!

Magda a kamaszok örök ingerültségével visszazöttyen az ágyra, törökülésben elhelyezkedik a takarón, és nagyot sóhajt. Unja magát, és fogalma sincs, miért van még mindig itt, hiszen a láza már előző nap lement. Vágyik haza a mamához, a nagyapához és Livihez. Az anyja egyszer sem látogatta meg, amitől csak még erősebb lett Magdában a kellemetlen érzés, hogy valami baj van. De vajon mi lehet az? Megint azt kívánja, bár engedte volna a mama, hogy elmenjen Cibivel a Hachsharába, de örökké engedelmes középső gyerekként a segítsége nélkülözhetetlen a ház körül.

Magda még akkor is a gondolataiba merülve ül, amikor dr. Kiszely belép a kórterembe, és odamegy az első beteghez.

– Kiszely doktor! – kiált fel a lány.

A nővér Magdához siet, rászól, hogy maradjon csendben, várja ki a sorát.

Kiszely doktor látja az incidenst, mond néhány szót a betegének, és Magdához lép.

– Jó reggelt, Magda! Hogy vagy ma?

– Jól, doktor úr. Semmi bajom, haza akarok menni. Segítenem kell anyukámnak és nagyapámnak.

Az orvos leemeli a nyakából a sztetoszkópot, és meghallgatja Magda szívét. A szomszédos ágyakban fekvők a nyakukat nyújtogatják, hogy mi történik, fülelnek, mint mond Kiszely. Itt a kórházban mindenki unatkozik.

– Sajnálom, Magda, maradt itt egy kis fertőzés. Még nem mehetsz haza.

– De én jól érzem magam! – A lány nem adja fel.

– Leszel szíves a doktor úrra hallgatni? – szól rá a nővér.

Kiszely leül Magda ágyának a szélére, és int neki, hogy hajoljon közelebb.

– Magda, figyelj rám! – suttogja. – Jobb lenne neked is, meg a családodnak is, ha itt maradnál még pár napig. Nem akartam ezt kimondani, de látom, hogy nincs más választásom.

Magda kék szeme elkerekedik a félelemtől. Dr. Kiszely megállapítja, hogy jóval fiatalabbnak néz ki tizenhétnél: a vékony hálóingben és a fonott copffal inkább nézné az ember tizenhárom-tizennégy évesnek. A lány biccent az orvosnak, hogy folytassa; igaza volt, valami nagyon furcsa történik itt.

– Nem akarlak megijeszteni, de ez az igazság. – Kiszely felsóhajt, a kezében tartott sztetoszkópot bámulja, majd megint Magda szemébe néz. – A Hlinka-gárdisták begyűjtik a zsidó lányokat, azt mondják, elviszik őket, hogy a németeknek dolgozzanak. Azt szeretném, hogy amíg csak lehet, a családoddal maradj, és itt a kórházban biztonságban vagy. Érted?

Magda pillantása az orvos és a nővér között cikázik. Aggodalmat olvas le a komor arcokról. Ő maga is hallotta már a szóbeszédet, hogy a németeknek fiatalok kellenek, hogy dolgozzanak, csak sosem képzelte volna, hogy ez rá meg a nővéreire is vonatkozna. Vadul ver a szíve. És Cibi biztonságban van az erdőben? Hát Livi?

– A testvéreim! – nyögi, és olyan erősen markolja torkon a félelem, hogy alig lehet hallani, amit mond.

– Minden rendben, Magda. Cibi nincs otthon, Livi pedig még túl fiatal. Csak maradj veszteg, amíg a gárdisták összeszedik a kellő számú embert, akiket elküldhetnek, és utána hazamehetsz. Még egy kicsit erősnek kell lenned a kedvemért. Hagyd, hogy itt gondoskodjanak rólad! Ne feledd, hogy édesanyád és nagyapád hozzájárultak ehhez, ne okozz csalódást nekik!

A nővér kézen fogja a lányt, megnyugtatón rámosolyog, de Magda úgy érzi, hogy képtelen megnyugodni. Megígérte az apjának, fogadalmat tettek mindhárman, és most mindenki máshol ragadt, és fogalma sincs, hogy boldogul a másik.

Magda csak annyira képes, hogy beleegyezőn bólintson. Igen, itt marad a kórházban. Hanyatt dől a keskeny ágyon, a plafont bámulja, ahogy a harag, a bosszúság és a félelem könnyei öntik el a szemét.

6. fejezet

Varannó

1942. március

– Ne nézz vissza, Livi, kérlek! Könyörgök, ne nézz vissza! – rimánkodik Cibi a húgának.

A lányok végigmennek az ösvényen, kilépnek az utcára. Az ajtóban ott zokog Chaja az apja karjában. Amikor becsukja a kertkaput, Livi mégis visszanéz. A fájdalmas nyögés, ami feltör a torkán anyja bánatát látva, olyan, mintha a szívére csapnának egy husánggal, de erősnek kell lennie Livi kedvéért, a mama kedvéért.

Cibi felegyenesedik, egyik kezéből átteszi a másikba a kis bőröndöt, átfogja Livi derekát, és a két testvér megy, elindul előre.

– Csak menj tovább, ennyi, tarts lépést velem, semmi több, csak tarts lépést, jól csinálod, Livi! Észre sem veszed, és itthon leszünk újra.

A ragyogó, tavaszi délutánon a levegő friss és tiszta, az ég azúrkék. Livi sötétbarna fürtjei csillognak a napfényben, Cibi hullámos tincsei meg-meglebbennek, ahogy lépked. Tisztában vannak vele, hogy a szomszédok ott téblábolnak a házaik előtt, nézik, ahogy a többi zsidó lánnyal elindulnak a zsinagóga felé. Ösztönösen, talán makacsul, Livi és Cibi egyenesen előreszegezi a tekintetét.

Cibi nem biztos benne, hogy a vigasztaló szavaknak van-e bármi hatása. A húga odahajol hozzá, remeg kicsit. Hova mennek? Mit várnak majd tőlük? De legjobban egy kérdés kínozza: megengedik majd, hogy Livivel maradjon?

A húga még csak tizenöt, korához képest kicsi. Hogy boldogulna egyedül?

– Magdának itt kellene lennie velünk – szólal meg Livi, felriasztva a gondolataiból. – Nem úgy volt, hogy mindig együtt kell maradnunk?

– Magda biztonságban van, most ez a fontos. Mi ketten itt vagyunk egymásnak, elvégezzük a munkát, amit kell, hazajövünk, és megint együtt leszünk.

– És a fogadalmunk, Cibi, hogy sosem válunk el?

– Most nem tudunk mit tenni. – Cibi nem akart ilyen élesen fogalmazni, és Livi már sír is.

– Ígérd meg nekem, Cibi – zokogja a húga –, hogy hazajövünk, és itt leszünk Magdával, a mamával és a nagyapával megint. Ígérd meg!

– Édes kiscicám, megígérem, hogy egy nap, hamarosan, visszafelé lépkedünk majd ezen az utcán, és hazamegyünk. Csak nem tudom, mikor… De az utolsó lélegzetemig védeni foglak, márpedig az még messze van. Hiszel nekem, Livi?

– Persze. – Livi könnyei egyelőre elapadnak, megszorítja a nővére karját. – Hiszen te Cibi vagy. És Cibit nem állítja meg semmi, hogy megkapja, amit akar. – A két testvér reszketegen egymásra mosolyog.

Cibi látja, hogy más fiatal lányok az övékéhez hasonló, kicsi bőröndöket cipelve tartanak ugyanarra. Látja, ahogy a síró anyákat kétségbeesett apák rángatják vissza a házba. Egy rémálomban lépkednek. Van olyan lány, aki egyedül megy, mások a nővérükkel vagy unokatestvérükkel, de senki sem vág át a túloldalra, hogy a barátaihoz csatlakozzon. Valahonnan tudják, hogy ezt az utat egyedül kell végigjárniuk.

– Livi, szerinted miért nincsenek itt fiúk? – kérdezi Cibi.

– Talán őket már elvitték.

– Azt hallottuk volna.

– Miért csak a lányokat viszik el, Cibi? Kemény munkára hogyan tudják használni őket?

Cibi kiprésel magából egy kis nevetést, bármit, csak enyhítse a feszültséget.

– Talán valaki végre rájött, hogy mindenre képesek vagyunk, amire a fiúk.

A parancs világos volt: sábeszkor, délután öt órára menjenek a zsinagógához, ott jelentkezzenek. A Hlinka-gárdisták látványa fogadja őket, az iskolaépület ajtajának két oldalán állnak, a templom mellett. Ide jártak, egy hatalmas terembe a lányok kicsi gyerekkoruktól, hogy a vallásról tanuljanak. Cibi, mint mindig, lenyűgözve nézi a zsinagógát, ezt az égig nyúló épületet, ahol a családjával imádkozott, és ahol a barátok vigasztalták őket apjuk és nagyanyjuk halála után. Ez az épület mindig a biztonságot és a védettséget jelentette nekik, és most a nácik ezt lerombolták. A Hlinka-gárdisták.

– Maradj itt! – szól oda Cibi Livinek, elengedi a húgát, és leteszi a bőröndöt. Cibi kisiet, és megragadja egy fiatal lány karját, aki az anyjába kapaszkodik, nem hajlandó elengedni. Egy gárdista az asszony hátára csap újra és újra, de az nem engedi el a lányt. Kisebb tömeg nézi elborzadva és csendben a brutális jelenetet.

– Itt vagyok, foglak, gyere velem. – Cibi bátorsága ebben a pillanatban a félelme fölé kerekedik.

A lány szorítása gyengül, elengedi az anyját, ahogy Cibi elhúzza. Aztán sírva, sikoltozva megint az anyja után nyúl, akit épp elvonszolnak a gárdisták.

– Vele vagyok. Vigyázok rá, Goldstein néni! – kiáltja Cibi, és berángatja magával a lányt. Ruthnak hívják.

– Ruthie! Ruthie! Itt vagyok – kiált fel valaki.

Cibi körbenéz, és meglátja Evie-t, a kis szomszéd lányt, aki Ruthie Goldsteinnek integet.

– Az unokatestvéred, ugye? – kérdezi Cibi, mire Ruthie bólint.

– Most már rendben – mosolyog remegve Cibire. – A rokonom.

Cibi visszamegy, oda, ahol Livit hagyta.

– Keressünk magunknak helyet a fal mellett, ott kényelmesebb – mondja a húgának, és elvezeti a terem közepéről.

A két lány egy helyben állva várja az utasításokat, nézik, ahogy egyre többeket terelnek be a terembe. A friss, tavaszi idő ellenére a teremben fülledt a levegő, egyre erősebb a zaj, a lányok egymásnak kiáltoznak, zokognak. A terem, ami valaha tele volt boldog gyerekkori emlékekkel, most ellenséges térré válik.

Ahogy a napfény elhalványul, felkapcsolják a lámpát; a plafonról lógó két kis izzó homályos, sárgás fénnyel világítja meg a helyet.

Egyszer csak minden figyelmeztetés nélkül becsapják az ajtót, mire a lányok rettegése magasra csap.

– Félek, Cibi! Haza akarok menni! – sírja Livi.

– Tudom, én is, de nem lehet. Gyere, üljünk le kicsit! – A hátukat a falnak támasztják, és Cibi fogja Livi bőröndjét, és a húga lába közé rakja, aztán ugyanígy tesz a sajátjával is. – Vigyázz a bőröndödre bármi áron, érted? Ne téveszd szem elől!

– Mi lesz velünk? – kérdezi Livi.

– Gondolom, itt maradunk éjszakára talán, úgyhogy helyezkedjünk el kényelmesen! – Cibi átkarolja Livi vállát, a mellére húzza a húga fejét, szorosan magához öleli. – Nem vagy éhes, kiscicám?

Livi megint sír, a fejét rázza.

– Akkor csak hunyd le a szemed, és próbálj aludni!

– Kizárt, hogy el tudjak aludni.

Valahonnan egész mélyről Cibi felidézi a cseh altató szövegét, amit még babakorában énekelt mindig Livinek. Halkan belekezd.

Cibi szorosan öleli Livit. Pár perc múlva hallja, hogy a húga légzése lelassul. Az összes Livi iránti szeretetét felé sugározza, az alvó gyermek felé.

– Nem hagyom, hogy bárki bántson – suttogja az édesen illatozó fürtök közé.

Cibi a falnak dőlve nézi, ahogy a lányok helyet keresnek, ahova leülhetnek, megegyeznek, ki hagyja, hogy a hátának dőljenek, ki fér oda a falhoz. Néhányan kinyitják a bőröndjüket, kis konzervdobozokat vesznek elő, darab kenyeret, sajtot. Körbekínálják. Cibi a Hachsharára gondol, és hogy vajon mit csinálnak a többiek a táborban. Vasárnap majd felteszik a kérdést, vajon hol lehet Cibi, miért nem jött vissza. A lány próbál nem gondolni a mamára és a nagyapára, ahogy otthon ülnek szerény vacsorájuk felett. Tudnak enni egyáltalán? És vajon Magda jobban van? Bárcsak itt lenne ő is, de talán jobb így, hogy a kórházban maradt.

Ez a gondolat megvigasztalja. Cibi lehunyja a szemét, visszaemlékszik a szép napokra.

– Majd holnap elhelyezünk titeket, ha már tudjuk, hányan akarnak itt maradni a kiképzésre, és belépni a Hachsharába. Addig keressetek magatoknak helyet, és próbáljatok aludni kicsit! Megígérem, hogy holnap mindenki kap egy ágyat matraccal, takaróval és párnával.

– És hol vannak a fiúk? – kiált fel egy lány. Cibi meglátja a szemtelen mosolyt, a ragyogó szempárt.

– A tábor másik részén. És mielőtt keresni kezdenétek őket, elég messze innen.

– Cibi vagyok, téged hogy hívnak? – kérdezi Cibi a szemtelen lánytól. Egymás mellett fekszenek a fapadlón, szorosan maguk köré tekert kabátban, hogy valahogy védekezzenek a fal hatalmas résein befújó szél ellen.

– Szia, Cibi, én Aliza vagyok. Honnan jöttél?

– Varannóból. Te?

– Bardejovból, de ez már nem számít. Alig várom, hogy Palesztinába menjünk.

– Megértem. El sem hiszem, hogy tényleg itt vagyok – kuncog idegesen Cibi.

– Szerinted együtt leszünk a kiképzésen a fiúkkal? – teszi fel a kérdést Aliza, nem címezve senkinek.

– Ezért jöttél ide, hogy fiúkkal ismerkedj? – ül fel a mellettük fekvő lány.

– Nem, Palesztinában akarok élni – feleli Aliza.

– Hát, én a fiúk miatt jöttem – kiált egy hang a terem mélyéről.

– Tegye fel a kezét, aki azért jött, mert Palesztinában akar élni! – rikkantja Cibi olyan hangosan, hogy mindenki hallja.

Minden lány felül, és mindenki felemeli a kezét.

– Akkor most az tegye fel a kezét, aki a fiúk miatt jött!

A lányok összenéznek, kuncognak, és megint minden kéz a magasba emelkedik.

Ahelyett, hogy aludnának, ahogy meghagyták nekik, a lányok beszélgetnek, viccelődnek, ismerkednek – kit hogy hívnak, honnan jött, mit szeretne.

Cibit elönti a büszkeség, amiért így döntött, hogy ezekkel az idegenekkel tart a közös cél felé. Megéri majd az áldozat, hogy elhagyja a családját, és az álmait követve úttörő lesz egy beígért új földön. Keményen fog dolgozni, hogy eljusson Palesztinába, és onnan majd elküldet a húgaiért, a mamáért és a nagyapáért. Ebben a kis szobában, ahol nem voltak ágyak sem, de megtöltötte a kaland levegője, a lányok bajtársiassága csak alátámasztja Cibi lázas kívánságát, hogy minél előbb elkezdje a Hachsharát.

Ő lesz az egyik lány, aki holnap ágyat kap.

Aliza feláll.

– És vajon miért jöttek ide a fiúk?

A lányok kórusban válaszolnak neki.

– Hogy eljussanak Palesztinába, és hogy LÁNYOKKAL ismerkedjenek.

Cibi összerezzenve felébred.

– A mamát akarom! Az anyukámat! – ver visszhangot egy lány panaszos hangja a teremben.

Livi is mocorog, halkan felnyög álmában. Cibi megnyugtató szavakat mormol, mire a húga visszaalszik.

A kora tavaszi napfény beáramlik a magas ablakokon, a lányok felébrednek, felállnak, nyújtózkodnak. Megint egymást kérdezgetik. Hova megyünk? Mit akarnak majd tőlünk? Nincs válasz, és hamarosan elcsendesedik a szoba, a lányok a padlóra ülnek, várnak. Néhányan kiveszik az ételt a táskájukból. Legalább a napfényben kevésbé nyomasztó a terem, inkább emlékeztet a régi helyre.

– Kelj fel, Livi! – Cibi gyengéden megböki a húgát, aki az ölébe hajtotta a fejét, úgy alszik.

Livi felül, kábán körbenéz, a tekintete értetlen.

– Kérsz valamit enni? – kérdezi Cibi.

– Nem vagyok éhes – feleli Livi, és a lányokat nézi. Némelyik sír.

Cibi kinyitja a bőröndjét, a ruhák alá csúsztatott ételt keresi. Kiveszi a barheszt, amit Chaja sütött péntek estére. Kicsomagolja a fájdalmasan ismerős konyharuhából, és beszívja a mama süteményének illatát. Letör egy kis darabot, Livinek nyújtja.

– Nem kérek, tudod, hogy utálom – zsörtölődik Livi, és ellöki Cibi kezét.

– Akkor is meg kell ennünk. Nem áll el, és a konzervekkel spórolnunk kell. Hát nem számít neked, hogy a mama sütötte a saját kezével? – vigyorog Cibi, és megint Livi felé nyújtja a barheszt.

A húga vonakodva elveszi és majszolni kezdi, minden falatnál a szemét forgatja, és amikor lenyeli, eljátssza, hogy öklendezik. Cibi leerőlteti a saját adagját – a szája kiszáradt, és a kalácsnak mintha hamuíze lenne.

– Szomjas vagyok, innom kell valamit, hogy kimossam ezt az ízt a számból – nyávog Livi, mire Cibi egyszerre elcsigázottnak érzi magát. Ő is szeretne panaszkodni.

– Várnod kell. Biztos hamarosan kapunk valamit.

Nem hallják, ahogy nyílik az ajtó, de talpra ugranak, mikor egy hang rájuk rivall.

– Mindenki fel! Indulás! – A Hlinka-gárdista a tenyerébe csap a botjával.

Cibi gyorsan összecsukja a bőröndöt és feláll, felmarkolja Livi bőröndjét is, amíg a lány talpra kecmereg.

– Fogd a csomagodat, Livi! – emlékezteti a húgát. – Nem engedheted, hogy bárki elvegye tőled, érted?

Livi bólint, a tekintetét az ajtóra szegezi a terem elején, amin további gárdisták lépnek be. A lányokat két sorba állítják, kivezetik őket. Hunyorognak az éles napfényben.

Cibi a kabátja hátát markolva maga előtt tolja Livit. Nem szabad elszakadniuk egymástól, bármi is történik. Az utca egyik oldalán Hlinka-gárdisták sorakoznak, a másikon meg a lányok családjai, kétségbeesetten szólongatják őket: a lányukat, az unokájukat, az unokahúgukat. Azzal, hogy idejöttek, megszegték a kijárási tilalmat; a zsidók már nem sétálgathatnak csak úgy, amikor akarnak. Verést és bebörtönzést kockáztatnak, de sokaknak megéri ez a büntetés, hogy lássák az imádott gyereket. Cibi tudja, hogy anyja és nagyapja nincs ott a tömegben. Még sosem jöttek el otthonról a sábesz alatt.

A gárdisták elindítják a lányokat végig az utcán, el a zsinagógától és a gyásztól.

– Hova megyünk? – suttogja Livi.

– Ez az út vezet az állomásra – mutat előre Cibi. – Talán vonattal utazunk.

Ahogy elhalkul a családok panaszos jajszava, gyűlölettel teli, dühös hangok kísérik őket, ahogy átmasíroznak a városon. Valamikori barátaik és szomszédaik rohadt gyümölccsel és penészes kenyérrel dobálják őket, kiabálnak örömükben, hogy a zsidók végre elmennek. Cibi és Livi döbbenten hallgatja a gúnyolódást, a vicsorgó szájakból fröcsögő epét. Mi történt ezekkel az emberekkel? Hiszen ugyanazok, akiknek a szülését a nagyanyjuk végigkísérte, akik a mama boltjában vásároltak, vagy bölcs tanácsát kérték.

Elmennek Vargáné, a suszter felesége mellett. Cibi hozzá vitte a cipőiket javíttatni, talpaltatni vagy varratni. Vargáné gyakran nem engedte a férjének, hogy pénzt kérjen tőlük, emlékeztette a férfit, hogy a lányok elvesztették az apjukat, miután az megsebesült a hazáért vívott háborúban. Most ő is ott van az üvöltő tömegben, haja kiszabadult a takaros kontyból, ott lebeg kócosan a válla körül, miközben azt üvölti Cibinek, Livinek és a többieknek, hogy gyűlöli őket, és bár meghalnának.

Cibi közelebb húzza magához Livit. Nem tudja megakadályozni, hogy a húga hallja és lássa, mi történik, csak ezt nyújthatja neki: egy meleg testet és ölelő karokat. Cibi felszegi az állát, ellentétben a körülötte lévő lányokkal, akik sírnak és nyöszörögnek. Ez a mocskolódó tömeg nem fogja látni a könnyeit.

– Szia, Cibi, szerintem te nem vagy benne a mai transzportban – lép oda hozzájuk Visik, a lány gyerekkori „barátja”, akiből gárdista áruló lett. Egyszerűen az elegáns, fekete egyenruha ígérete változtatta szörnyeteggé. Cibi nem válaszol neki.

– Mi van veled? – firtatja. Buta tekintete tetőtől talpig végigméri a lányt. – Miért nem sírsz, mint a többi gyenge zsidó? – Mellettük megy, mintha csak kellemes sétát tennének a tavaszi napsütésben. Cibi közelebb húzza magához Livit, és közben oldalra lép, hogy Visik mellé kerüljön. A fiúhoz fordul, a szemébe néz.

– Sosem lesz részed ebben a kiváltságban, Visik, hogy engem sírni láss. És ha bármikor sírni akarnék, csak a ronda képedre kell gondolnom, és mindjárt elfog a nevetés. Ami meg a gyengeséget illeti: nem én vagyok az a mamlasz, akinek egy gengszterbanda egyenruhája mögé kell bújnia.

Egy idősebb gárdista lép Visikhez.

– Tereld vissza őket a sorba! – utasítja a fiút.

– Aztán vigye vissza ezt a kisfiút a mamájához! – veti oda neki Cibi, és Livivel visszalépnek a lányok sorába.

– Cibi! Mit művelsz? – Livi szeme elkerekedik a félelemtől.

– Semmit, Livi, semmit az égvilágon. Csak olyan jólesett.

Már látják a vasútállomást, Cibi nem tévedett. Még emlékszik az előző évi kellemes útra Homonnára, ahol a rokonaikat látogatták meg. Most áthajtják őket a pályaudvaron a vágányokhoz; a gárdisták kiabálva lökdösik fel a lányokat a várakozó vonatra. Felszállnak, felteszik a táskájukat a csomagtartóra, és leülnek. Már senki sem sír, inkább hallgatnak; mindegyik fiatal lány a családjára gondol, azokra, akiket itt hagynak, és az előttük álló, ismeretlen jövőre.

A vonat lassan kigördül az állomásról. Livi Cibi vállára hajtja a fejét. Kinéznek az ablakon, a ragyogó, tavaszi napsütésbe, az ismerős mezők lassan elmaradnak mellettük. A vonat időnként megáll, nem tudni, hol járnak, jobbra-balra szántóföldek, a távolban a Tátra lenyűgöző, hósipkás vonulata int búcsút a hazájukat elhagyóknak.

A kalauz végigmegy a folyosón, bal kezének ujjaira üres bögréket akasztott, jobb kezében egy kancsó víz. Átad Cibinek és Livinek egy-egy bögrét, és félig megtölti őket. – Sajnálom – súgja szomorú mosollyal. Cibi csak bámul rá, de Livi köszönetet mond, majd egy hajtásra kiissza a vizet, és visszaadja a bögrét.

A vonat végül megáll egy állomáson, a feliratból látják, hogy Poprádra értek. Kinyílnak az ajtók, és Hlinka-gárdisták szállnak fel a kocsikba. – Kifelé, kifelé! – kiabálják.

A vágányoknál újabb gárdisták állnak hosszú, fekete ostorral a kezükben; a lányok arca előtt csattogtatnak, ahogy azok leszállnak.

– Nem fognak megverni minket, ugye, Cibi? Hiszen nem tettünk semmi rosszat – suttogja Livi.

– Persze hogy nem – feleli Cibi, remélve, hogy a hangja nem árulja el a rettegését.

Ahogy ott ácsorognak az utasításokra várva, egy-két méterre tőlük egy lány odalép az egyik őrhöz, mondani akar valamit, mikor a férfi felemeli az ostort, és lesújt a lány karjára. Erre néhány lány rákiált a gárdistára, és elrángatják a sérült társukat. Cibi megragadja Livi karját, ahogy egyre több gárdista özönlik a peronra, és a több száz lányt hosszú sorokba rendezik, hogy újra elindítsák a menetet.

Nem mennek messzire, hamarosan megállítják őket egy hatalmas szögesdrót kerítésnél, aminek a túloldalán Cibi néhány sötét, impozáns épületet lát.

Nyilvánvalóan egy katonai létesítménybe érkeztek; a lányok katonai jelzéseket látnak a járműveken, és az egyetlen utat barakkok szegélyezik. Cibit és Livit egy csapatnyi lánnyal együtt egy egyemeletes épülethez terelik. Amint belépnek, csapódik mögöttük az ajtó. A lányok lassan a padlóra roskadnak, helyet keresnek, ahova leülhetnek, lefekhetnek vagy kétségbeesetten összekuporodhatnak.

– Szerinted kapunk enni? – kérdezi Livi.

– Nem hiszem, hogy többre számíthatnánk, mint tegnap – véli Cibi.

– De tegnap nem kaptunk semmit.

– Így van. Várjunk még egy kicsit, aztán marad megint az, ami a táskánkban van.

Zokogás és suttogás hangja tölti be a szobát. De nincs mit tenni. Cibi és Livi lefekszik, a pulóver a párnájuk, a kabát a takarójuk, végül elalszanak, túl fáradtan ahhoz, hogy éhséget, félelmet vagy bármit is érezzenek.

Másnap reggel, mikor az őrök még mindig nem jelentkeznek, a lányok kétségbeesnek. Cibi arra gondol, ez, hogy magukra hagyták őket, a Hlinka-gárdisták tervéhez hozzátartozik, hogy ők a legrosszabbtól tartsanak. Rémült és éhes nőkkel sokkal könnyebb dolguk lesz.

Livi fogja a bőröndjét, felmászik rá és megpróbál kinézni az ablakon az alattuk elterülő udvarra.

– Mit látsz? – kérdezi Cibi, miközben a többiek is köréjük gyűlnek.

Livi lábujjhegyre áll, és kinéz a homályos üvegen. Egyik kezével elengedi az ablakkeretet, és megpróbálja letörölni a port a ruhája ujjával. Elveszíti az egyensúlyát, a karja nekivágódik az üvegnek, betöri, ő meg a cserepek záporában a padlóra zuhan.

Cibi gyorsan elhúzza onnan a húgát, a többi lány is a terem mélyére húzódik, jelezve, hogy semmi közük a törött ablakhoz.

– Jól vagy? Megsérültél? – söprögeti Cibi az üvegdarabokat Livi hajáról és kabátjáról.

– Jól, igen – feleli gyorsan Livi.

Cibi a húga arcát tanulmányozza, szilánkokat keres, majd megfogja a kezét. Hosszú vágás húzódik végig Livi jobb tenyerén. Vér csöpög a padlóra. Cibi felemeli a szoknyáját, megmarkolja a len alsószoknyáját, előrehajolva a fogával eltépi, majd a szakadásnál lehasít egy hosszú csíkot, és Livi sebe köré köti. A fehér anyagon szinte azonnal átüt a vér.

Livi szinte sokkos állapotban nézi, ahogy a nővére beköti a sérült kezét. Nem érez fájdalmat.

Nyílik az ajtó, belép három őr. Egyetlen szó nélkül mindegyik karon ragad két lányt, és kivonszolják őket.

A szobában mindenki elborzadva nézi a jelenetet, egymásba kapaszkodnak, amíg újra döngve becsukódik az ajtó.