Fordította
MATOLCSY KÁLMÁN

MICHAEL J. SULLIVAN KÖNYVEI

RIYRIA – A KEZDETEK

A Koronatorony

A Rózsa és Tövise

Dulgath halála

Winter elveszett lánya

RIYRIA-KRÓNIKÁK GYŰJTEMÉNY

Kardtolvajok

A Birodalom felemelkedése

Novron örököse

AZ ELSŐ BIRODALOM LEGENDÁI

Mítoszok kora

Kardok kora

A háború kora

Előkészületben a sorozat következő kötete

Michael J. Sullivan: Age of War

Book Three of The Legends of the First Empire

Copyright © 2018 by Michael J. Sullivan

All rights reserved.

Borítófestmény: Marc Simonetti

Első magyar kiadás: Fumax Kft., 2022

Hungarian translation © Fumax Kft., 2022

Szerkesztő: Horváth Annamária

Korrektor: Friedrich Zoltán

Ebook: Hársfai László

Felelős kiadó: Németh Vladimir

További információ kiadványainkról és kedvezményes vásárlási lehetőségek:

www.fumax.hu

Facebook-oldalunk:

www.facebook.com/fumaxkiado

Minden jog fenntartva. A jogtulajdonos írásbeli engedélye nélkül tilos ezt a könyvet vagy bármely részletét sokszorosítani vagy bármely formában közzétenni.

ISBN 978 963 470 299 3

Ezt a könyvet Marc Simonettinek ajánlom.
Állítólag könyvet nem a borító alapján választ az ember, de amennyiben a borító Marc keze munkája, nyugodtak lehetünk a beltartalom felől.

A SZERZŐ JEGYZETE

Üdvözlet újra az Első Birodalom legendáinak lapjain! Amikor belefogtam ebbe a sorozatba, azt terveztem, hogy olyan trilógiát írok, amely az emberek és elfek közti viszályhoz vezető eseményeket meséli el. Úgy volt, hogy A háború kora lesz az utolsó könyv. A szemfülesebbek megfigyelhetik, hogy ennek megfelelően számos cselekményelem és karakterfejlődési ív végső alakot ölt a könyvben. Az egész a finálé érzését kelti. De amikor befejeztem a mesét, rájöttem, hogy nem mentem elég messzire. Ha az utazás itt véget érne, bizonyára ti is egyetértenétek velem.

Az zavart a dologban, hogy a sorozat Az Első Birodalom legendái címet viseli. Persze már megismertük a szereplőket, a legendákat, ha úgy tetszik, de a birodalom kialakulásáról még mindig nem esett szó. Ha olvastátok a Riyria-krónikákat, már tudjátok, ki nyerte a háborút, de ha ezen a ponton véget érne a mese, akkor nem végeztem volna el a feladatomat. Nem utolsósorban azért, mert akik nem olvasták a Riyriát, tanácstalanul állnának a befejezés előtt, és fogalmuk sem lenne a végkimenetelről.

Azok, akik megismerkedtek A kezdetek sorozattal (Royce és Hadrian előtörténeteivel), tudják, hogy nem szeretem felmelegíteni a korábbi eseményeket. Szeretném, hogy minden írásom az újdonság varázsával hasson az olvasókra. Például eleddig ismeretlen vonatkozásokat fedek fel, vagy adott esetben megmutatom, hogy az olvasók által elképzelt események nem történtek meg – legalábbis nem úgy, ahogyan ők gondolták. Ugyanezt a megoldást alkalmaztam, hogy eljussak A háború korának végétől az Első Birodalom kialakulásáig, és olyasmit műveltem, amire senki sem számított, még magam sem: írtam három másik regényt, hogy az olvasók megkapják a lezárást, amit megérdemelnek. A végeredmény pedig két szorosan összefüggő trilógia egyetlen közös zászló alatt. Gyakorlati értelemben ezt azt jelenti, hogy a következő könyv, A legendák kora folytatja a mesét, de kissé megváltozott szemszögből. Nem kell félni: ott kezdődik, ahol A háború kora megszakad, és ugyanezekkel a szereplőkkel kalandozunk tovább, ám a mese kiszélesedik. Mondhatni, büszke vagyok a megoldásomra és arra, hogy egy bosszantó problémából lehetőséget kovácsoltam, de ez már egy másik előszó lapjaira tartozik.

Ami A háború korát illeti, a szerzői előszó részben arra való, hogy az olvasók beléphessenek a színfalak mögé, bekukucskálhassanak a fejembe. Nem vagyok hiú, nem képzelem azt, hogy tömegeket érdekelnek ezek a bemutatók, de azért néhányan már máskor is érdekesnek tartották eme bepillantásokat. Sok mindenről beszámoltam ezzel a könyvvel és a sorozat egészével kapcsolatban, de nem beszéltem még arról, mi ihlette a műveket, úgyhogy térjünk most rá erre.

Az Első Birodalom legendái sorozatra leginkább az Óz, a csodák csodája volt hatással, valamint az elveszett játékok szigete a Rudolf, a vörös orrú rénszarvas című karácsonyi műsorban. Néhány hasonlóság talán máris szembetűnő. A mesém szereplői közül nem sokat választottak volna a tornasor elejére. Selejtes, nem kívánt személyek, haszontalanok. Ők azok az elromlott játékok, akik minden múló évvel egyre kevésbé reménykednek abban, hogy rátalálnak a boldogságra.

Az is feltűnhetett, hogy a főszereplőim nagy része nő. Kevés klasszikus fantasytörténet szerepeltet nőket a legfontosabb és legerősebb (mind pozitív, mind negatív) szerepekben olyan sikerrel, mint az Óz, a csodák csodája. Az egyik dolog, amit megtanultam az Ózból (és abból, hogy egy elképesztő üzletasszonnyal kötöttem össze az életemet, aki pályakezdőként pár évet a férfiak uralta mérnöki területen töltött), az, hogy miként kezelik a nők a konfliktusokat. A férfi főszereplők – még a sajátjaim is – szeretnek hőst játszani, rohamra indulni, akár egyedül is. Ezzel szemben a kansasi Dorka hasonszőrű, ám különböző hátterű és más-más tehetséggel megáldott személyekkel vette körül magát, akiknek a segítségével győzedelmeskedett. Olyan értéket láttam Dorka megoldásában, amire építhettem. Most, hogy elárultam, eme két klasszikusnak hódoltam írás közben, talán könnyebb lesz kiszúrni, amikor előttük tisztelgek, és remélem, hogy az ilyen jeleneteket olvasva mosoly terül szét az arcotokon.

Lássuk csak, mit kell még megemlítenem! Tudom is: ha már régen olvastátok a többi könyvet, és szeretnétek felfrissíteni az emlékeket, Az Első Birodalom legendái weboldalon a bónuszanyagok menü alatt megtaláljátok a rövid tartalmi összefoglalókat: firstempires.com/book-recaps. Ezeket persze nem szükséges elolvasni, ugyanis a könyvben kis emlékeztetők elevenítik fel a korábbi események legfontosabb részleteit. Nem hosszas értekezések ezek, csupán amolyan memóriaolajozók. Azt sem szabad elfelejteni, hogy minden könyvben szerepel egy hosszú, ám spoilermentes név- és tárgymutató. Tehát ha már elfelejtettétek, ki az a Konniger, utánanézhettek a könyv névjegyzékében. Ez a lista különbözik a Mítoszok korának bejegyzéseitől, ugyanis azt tükrözi, amit eddig tudunk a történet egészéről, és semmi olyan nem lesz benne, ami tönkretenné ennek a könyvnek az olvasásélményét. Van néhány bejegyzés, ami kimaradt A háború kora szójegyzékéből, például Turin neve. Miért? Mert ehhez a névhez lehetetlenség spoilermentes bejegyzést írni. Ám ha megkeresitek a Legendák korának egy későbbi kiadásában, ki fog derülni, miért is fontos a név. A lényeg tehát: ha további emlékeztetőkre volna szükség, lapozzátok át a névmutatót.

Nos, azt hiszem, ennyi már bőven sok, ám még el kell mondanom, menyire örültem a sok elképesztő e-mailnek, úgyhogy hadd jöjjenek csak a michael@michaelsullivan-author.comra! Mint már korábban is említettem, mindig örülök az olvasói leveleknek, megtiszteltetés hallani felőletek. Most, hogy elérkeztünk az előszóm végéhez, tartsatok velem a mítoszok és legendák idejébe, amikor az emberiséget még rhunák néven említették, és az elfeket mindenki isteneknek vélte. Engedjétek meg, hogy elrepítselek benneteket a háború korába!

ELSŐ FEJEZET

A háborúhoz vezető út

Az élet több száz éven keresztül semmit sem változott. Aztán jött a háború, és többé semmi sem volt ugyanolyan.

BRIN KÖNYVE

Suri, a látó fákkal társalgott, szélcsengők hangjára táncolt, utált mosakodni, ugatta a holdat, és nemrégiben a földdel tett egyenlővé egy hegyet, több évszázadnyi törp kultúrát semmisítve meg egyetlen pillanat alatt. Ugyanis egy bizonyos törp nem mutatott elég tapintatot Suri legjobb barátjának halála ügyében. A törpnek persze együttérzőbbnek kellett volna lennie, de azóta már Suri is belátta, hogy ő maga is tanúsíthatott volna némi önfegyelmet. Talán elég lett volna felgyújtani Gronbachot, vagy elnyeletni a földdel az otromba kis vakarcsot. Akkor egyik sem jutott eszébe, és egy egész civilizáció itta meg a levét. Az a nap senkinek sem kedvezett.

Csaknem egy héttel később Suri egy mezőn ébredt szalefán, aggófű és bogáncs között, és a nap átkukucskált a távoli hegyek ormán. Az aranysugarak gyémántokká varázsolták a harmatcseppeket, és felfedték az ezernyi pók munkáját, a fűszálak közé szőtt sűrű hálókat. Suri a szabad ég alatt töltötte az éjszakát, úgyhogy átnedvesedő ruhájában eléggé átfázott, de a nap csókja azt ígérte, hogy minden megjavul. A lány ült a harmatban, arcát a napfénynek fordítva, és nézte a tengerparti dahl körüli mezőket, hallgatta a poszméhek halk döngicsélését, ahogy nekiláttak a reggeli munkájuknak. Aztán egy pillangó repült át előtte, és mindent tönkretett.

Suri elpityeregte magát.

Nem hajtotta le a fejét. Arcát a napfénybe tartva hagyta, hogy a könnycseppek legördüljenek az orcáján, a fűbe csöppenjenek, és gazdagítsák a harmatot. Apró teste rázkódott és reszketett. Addig zokogott, amíg ki nem fogyott a könnyekből, de a fájdalom továbbra is marcangolta a szívét. Végül csak ült a mezőn, begörbedt háttal, elerőtlenedett karral, és ujjai a jól ismert meleg bundát keresték, ám hiába.

Azóta, hogy visszatértek a tengerről, a legtöbb nap így kezdődött. A reggel nyújtott némi menedéket a fájdalom elől, de csakhamar minden eszébe jutott, és a valóság a maga lármájával bezúdult az életébe. Az ég kékje megfakult, a napfény már korántsem ragyogott annyira, és még a virágok sem tudták megmosolyogtatni. Ezen túl pedig újabb veszteséggel kellett számolnia: Arion haldoklott.

– Suri!

Lassan ébredt rá, hogy az ő nevét kiáltja valaki. Valahol a háta mögött megzizzent a fű, és lábak dobbantak a földön. A lépések hangja alapján egyvalaki közelített, és ez csak egyvalamit jelenthetett.

– Suri! – kiáltotta ismét Brin.

A látó nem fordult hátra. Nem akart szembenézni…

– Felébredt! – rikoltotta neki Brin.

Suri megpördült.

– Kinyitotta a szemét. – Brin most már futott, suhant a magas fűben, és a nedves fű átáztatta a szoknyáját.

Suri testének minden izma feléledt. Úgy szökellt, mint egy riadt őz, és elszáguldott Brin mellett, egyenesen az út felé. Perceken belül odaért a sátorhoz, amelyet Roan kifejezetten a Miralyithnek épített. Amikor betoppant, Arion még mindig a szalmazsákon hevert, de rebegett a szemhéja. Padera éppen segített neki felülni, hogy igyon egy kortyot.

– Csak lassan! – figyelmeztette a vénasszony. – Tudom, hogy a legszívesebben vedelnél, mint a részeges, de hidd el, visszajönne az egész, és csak magadat és engem is eláztatnál. Ha téged nem is érdekel, engem annál inkább.

Suri állt a sátorponyva alatt, és nem hitt a szemének. Attól tartott, hogy álmodik, és amint elfogadja a látványt, a káprázat semmivé foszlik, a fájdalom pedig megkétszerezett erővel tér vissza. Nem tudta, hány csapást volna még képes elviselni.

– Gyere be vagy menj ki, de döntsd el végre! – csattant fel Padera. A fogatlan ínyű, aszott ajkú vénasszony fél szemmel sandított fel rá a beáradó, vakító napfényben.

Suri lépett egyet előre, és hagyta lehullni a sátorleplet. A lámpás nem égett odabenn, de a napsugár átragyogott a posztófalakon. Arion Padera vállának dőlve pihent. Az öregasszony segített a fhreynek agyagedényt emelni az ajkához. Arion fáradt szemmel meredt a lányra a perem fölött, és hangosan szürcsölt.

– Jól van, jól van, ennyi elég lesz egyelőre – folytatta Padera. – Először hadd ülepedjen le! Ha lent marad, és nem tör fel, mint egy gejzír, akkor többet is adok.

Leeresztette az edényt, és Suri várt.

Hallani akarta Arion hangját, hogy biztos lehessen benne, ez a valóság.

A fhrey megpróbált mondani valamit, de nem tudott. Bocsánatkérőn a torkára mutatott.

Surit bénító félelem fogta el.

– Mi baja van?

– Semmi – morogta Padera. – Azon kívül, hogy szinte egy hétig aludt élelem és víz nélkül, amitől úgy kiszáradt, hogy majdnem csak a porhüvelye maradt. – Az öregasszony a fhreyre nézett, és töprengő kifejezéssel megrázta a fejét. – Ha ember, gyermek, nyúl vagy birka volna, már három nappal ezelőtt feladja. Persze ő valami más.

A napfény ismét behatolt a helyiségbe, és elvakított mindenkit. Brin állt a bejáratnál, és feltartotta a sátorlapot. Semmit sem szólt, csak a résben állva bámult.

– Gyere be vagy menj ki, de döntsd el végre! – csattant fel Suri és Padera egyszerre.

– Bocsánat! – Brin belépett, és a posztó visszahullt.

Mindhárman Arionra néztek. A fhrey lassan felemelte a fejét, a tekintetével megkereste Surit, és elmosolyodott. Kinyújtotta reszketeg kezét. Ennyi elég volt. A lány térdre esett, és kiderült, hogy vannak még könnyei. Arcát beletemette Arion nyakába.

– Én próbálkoztam és próbálkoztam… – hebegte zokogva. – Nem tudtam, mit csinálok. Kinyitottam egy kaput, és sötét folyót láttam mögötte. Követtem egy fényig, egy csodálatos, mégis rémisztő fényig. Én… én… én próbáltalak visszahúzni, meggyógyítani, de… de…

Érezte, hogy Arion lapogatja a fejét.

Suri felnézett.

– Nem… csak… próbáltál – szólalt meg recsegő hangon, mintha kavicsok csikorognának a torkában. Aztán a száját némán kerekítve azt lehelte: sikerült.

Suri megtörölte a szemét, és hunyorított.

– Mi?

A fhrey ismét nekiveselkedett.

– Meg… mentettél.

Suri nem hitt a fülének.

– Ez biztos?

Arion elmosolyodott.

– Egészen… biztos.

Raithe nem akart leülni. Leülni ilyen felfordulás közepette olyan lett volna, mintha elfogadná a feltételeket. A többi klánfőnök, akik a Keerag Tanácsának nevezték magukat, a jól ismert körben ültek a Tirre-dahl udvarán. Négy széket tettek a többi mellé: hármat a Gula törzsek főnökeinek, és egy díszes széket szépen faragott karral Perszephonénak. Perszephoné régi helyén Gavin Killian, számos fiúgyermek termékeny atyja és a Rhen klán új főnöke ült.

Nefron sem foglalt helyet: talpon volt, és beszélt. Perszephoné bólintott, amikor a galanti szünetet tartott.

Ugye nem fontolgatja komolyan ezt az eszeveszett tervet?

A tíz főnök mellett a szokásos közönség volt jelen, kivéve Brint, a Szokások Őrzőjét. Raithe legutoljára Padera sátra felé látta a lányt, ott, ahol Arion gyengélkedett. Néhányan a Halál Házának nevezték, hiszen a Miralyith csaknem egy hete semmilyen életjelet nem adott. A tanácsban ott volt többiek között Moya, a Perszephonét árnyékként kísérő Pajzs a híres íjával; aztán a Fagy nevezetű törp, aki Roant helyettesítette, és jelentéseket adott a fegyverkezés állásáról; Malcolm, aki továbbra is hívatlanul jött; és Nefron, a fhreyek képviseletében. Raithe legalábbis így látta Nefront. Egy kis harcos csapat szószólójaként. Mivel Raithe csak a saját maga és Tesh nevében szólhatott, nem vonta meg a galanti vezértől a szót.

Legalábbis nem kellene megvonnom, csak hát közben az őrült javaslatai sokak halálát fogják okozni.

– El kell foglalnunk Alon Rhistet, mégpedig haladéktalanul – ismételte Nefron. Nem kérdést vagy tanácsot fogalmazott meg; nem a véleményét közölte. A fhrey parancsnok egyetértést követelt.

Raithe általában nem szeretett felszólalni a gyűléseken, és úgy érezte, hogy Nefronnak is hallgatnia kellene, ugyanabból az okból: ők ketten gyakorlatilag senkit sem képviseltek. De Raithénak nem tetszett Perszephoné arckifejezése. A vonásai azt mutatták, hogy komolyan megfontolja a fhrey harcos szavait.

A főnökök közül egy sem mert ellentmondani a fhrey vezérnek, úgyhogy Raithe kénytelen volt szólni helyettük is. A megfelelő fegyverzet nélkül nem akart a keerag trónjára ülni, most meg Nefron azelőtt akarja bevenni Alon Rhistet, hogy lenne idejük felkészülni egy támadásra. Perszephoné a vaskészítés titkával tért vissza Belgreigből, de egy hadseregre való fegyver elkészítése időbe telik.

– Vakmerőséged ékesen példázza, miért Perszephoné a keerag, és nem te – szólalt fel hangosan Raithe, amivel magára vonta a figyelmet. – Fhrey vagy. Téged nem érdekelnek a rhuna életek. Csak a győzelemmel törődsz. A cél érdekében kiontott vérnek számodra nincs jelentősége, hiszen nem a te véred. Lerohanni Alon Rhistet, mielőtt rendesen kiképeznénk és felfegyvereznénk a seregünket, egyenlő az öngyilkossággal. Százak, talán ezrek fognak odaveszni a falaknál. És aztán…

– Senki sem fog meghalni – válaszolt Nefron olyan leereszkedő hangon, mintha valami gyengeelméjűvel beszélne.

Raithe tett felé egy lépést.

– Ha ásóval és kapával felszerelt szántóvetők élén megtámadjuk a világ egyik legjobban megerősített várát, akkor halni fognak az emberek. Mégpedig sokan. – Raithe a többi törzsfőnökhöz fordult. – Voltatok már Alon Rhistben, igaz? – Nefronra mutatott. – Nem igaz tán, hogy hozzá hasonló fhrey harcosokkal van tele? Megrohamozni azokat a falakat olyan lesz, mintha bottal csapkodnánk egy darázsfészket. Csakhogy ezek a darazsak nem egyszerűen megcsípnek. Jókora pajzsaik mögé rejtőzve, bronzkardokkal vágják le a fejedet!

Perszephoné most már figyelmesen hallgatta.

Hát, ez is valami!

– Senkit sem kérek arra, hogy harcoljon. – Nefron inkább Perszephonéhoz, mint Raithéhoz intézte a szavait. – Nektek a Rhist közelébe sem kell mennetek. Mindössze a látvány miatt kelletek; díszítőelem lesztek, ha úgy tetszik. – A fhrey fel-alá járkált. – Az az erőd az otthonom. A sajátom. Az apám vezette az Instarya törzset, amely évszázadok óta lakik abban az erődítményben. Ő volt az összes nyugati harci állás legfőbb parancsnoka. Ez a poszt általában apáról fiúra száll, így tehát én vagyok a Rhist ura.

– De a fane, a népetek vezetője valaki mást tett meg parancsnoknak, miután az apád szembeszállt vele, igaz? – kérdezte Tegan, a Warrik klán vezetője.

Köszönöm, Tegan. Legalább egyvalaki figyel.

– Igaz – felelte Nefron. – De azt a fhreyt nemigen szívelheti a törzsem, és az Instaryával évszázadok óta rosszul bánnak: önhibájukon kívül elidegenítés és kiűzetés a jussuk. Olyan vezetőre van szükségük, aki megérti nehéz helyzetüket, és jóváteszi az igazságtalanságokat. – Nefron felsóhajtott. – Azt hiszitek, ez holmi a pimasz gondolat, ami ma reggel ütött szöget a fejembe? Dehogy! Jó ideje dolgozom már a terven. Tudom, hogyan lehet bevenni Alon Rhistet úgy, hogy egyetlen élet sem vész el.

– Az lehetetlen – felelte Raithe. – Nem szabad…

Nefron elhúzta a száját.

– Hadd magyarázzam meg, hogy miért kell most azonnal cselekednünk! Rövid mondatokban, egyszerű szavakkal fogom leírni. A fane jelenleg a saját csapatait készíti fel. Fel kell sorakoztatnia őket a határon, hogy megtámadhasson minket. A legjobb katonái az Instarya törzsből valók, az én testvéreim, akik Alon Rhistben állomásoznak. Az Instarya törzs a világ legjobb harcosaiból áll, nélkülük a fane-nek nincsen hadserege. El akarom lopni a haderejét, de gyorsan kell cselekednünk. Nem hagyhatjuk, hogy Lothian hamarabb érjen Alon Rhistbe. – Nefron közelebb lépett Perszephonéhoz. – Kiiktathatom az egész Instarya törzset, Ervanontól Merredyddig. Ezzel levágom a fane karjait. Nem marad hadserege, amely harcolna a nevében.

– Tehát a mi oldalunkon fognak harcolni? – vetette közbe Siegel.

Nefron úgy tekintett a Gula-rhuna főnökre, mintha gyermek volna.

– Persze hogy nem. A fhrey nem ölhet fhreyt, de ha megfogadjátok a tanácsaimat, gondoskodom róla, hogy rhunát se öljenek. És a harcos törzs nélkül a fane kénytelen lesz másokat kiképezni. Ezzel – mutatott Raithéra, még mindig anélkül, hogy ránézett volna – időt nyerünk arra, hogy fegyvereket kovácsoljunk. Erre pedig sokkal alkalmasabb a Rhist. – Nefron az ujján számolt. – Alon Rhistben megvannak a szerszámok, a létesítmények, a menedék és az élelem. Minden adott ahhoz, hogy hadsereget építsünk, amely szembenézhet a fane elkerülhetetlen támadásával.

– De hogyan foglaljuk el? – értetlenkedett Tegan.

– Azt csak hagyjátok rám!

– Na látod, éppen ez a rész nem tetszik nekem – szólt közbe Raithe. – Azt várod, hogy csak úgy megbízzunk benned?

Nefron csalódottan temette az arcát a tenyerébe.

– A kétségeitek nem számítanak. A rhunák biztonságban lesznek. Negyed kilométerre sem fogják megközelíteni a Rhistet. Én és a galantiak biztosítjuk majd az erődöt. Csak annyi kell, hogy ott legyetek.

– Biztos, hogy a rhunáknak nem kell harcolni? – kérdezte Perszephoné.

– Ahogy mondod. Csak az kell, hogy a népeddel kiállsz a Bern folyó szurdokja fölé a Dureyai-fennsíkra. Olyan nagy kérés ez?

A nő Raithéra pillantott.

– Ne hallgass rá! – tanácsolta a harcos. – Ez az egész ostobaság. Hét fővel nem képes bevenni egy egész erődöt. Vagy megtébolyodott, vagy ez valami csapda. Legalább várjunk, amíg lesz ezer kardunk és pajzsunk. – Fagyhoz fordult. – Mennyi időbe telik?

A törp nagyot fújt a szakálla és bajusza mögül, hogy helyet csináljon a szavaknak.

– Kiválasztottunk egy tucat jó embert, akik készek tanulni, de még mindig gondok vannak a módszerrel.

– Bár Roan alaposan megfigyelte a vaspenge készítését, úgy tűnik, pár részlet mégiscsak kimaradt. Még pontosítanunk kell az eljárást, de már nincs messze a cél. Ha megvannak a lépések, ez a tizenkettő fogja az összes megszerzett tudását, és Rhulyn minden falvában kitanít egy kovácsot. Azok tanoncokat fogadnak, így növelve a számokat. Amikor a rendszer tökéletesedik, és az emberek kitanulták a mesterséget, a munka nem fog sokáig tartani. Inkább az egész folyamat beindításával van a gond. – Megvakarta az állát. – Úgy számolom, fel tudunk szerelni egy kisebb hadsereget… úgy egy év alatt.

– Na ugye! – vette vissza a szót Raithe. – Ez alatt az idő alatt kiképezhetjük az embereket, hogy…

– Addigra már túl késő lesz! – ellenkezett Nefron. – A fane még tél előtt megerősíti a határait. Ez egy verseny, és már így is túl sokáig késlekedtünk. Mellesleg jó kovácsműhely van az erődön belül, és a város néhány lakosa kiváló kovácstűzhellyel és szerszámokkal bír. Aztán meg… – a fhrey Perszephonéra pillantott – …hol fog Rhen népe kitelelni? Itt? A falhoz lapulva fogjátok átvészelni a fagyos szeleket? – Lipitre tekintett. – El tudjátok szállásolni őket a falakon belül?

Perszephoné pillantása elkomorult.

Raithe érezte, hogy lassan elveszíti a nőt, ráadásul a fhrey ellenében.

– Az én megoldásommal biztosíthatjuk, hogy megvédjük magunkat, ha rosszul sülnek el a dolgok – jelentette ki Raithe. – Ha nem sikerül beváltania merész ígéretét…

Nefron mosolyogva vágott a szavába.

– Az én tervem pedig megnyeri a háborút.

Raithe szúrós pillantással illette, de a fhrey következetesen kerülte a tekintetét. Nefron végig Perszephoné arcát tanulmányozta.

– Milyen sürgősen kellene megtámadni Alon Rhistet? – kérdezte a nő.

– Azonnal. Már így is sok időt vesztegettünk. – A dahlra mutatott. – Míg itt ülünk és beszélünk, ki tudja, miben mesterkedik a fane?

– Nagyobb biztonságban érezném magamat, ha a Művészet támogatását is élveznénk. – A nő Raithéra nézett. – Ha bármi balul ütne ki. De Arion nem szállítható, Suri pedig nem mozdul mellőle.

– Nem kell Miralyithet vinnünk Alon Rhistbe, és várni sem várhatunk tovább. Arion hamarabb hal meg, mint hogy felépüljön, az a látó gyerek pedig nem Művész. Ha itt várunk Arion halálára, azzal semmit sem érünk el.

Ekkor Brin szaladt be az udvarra, és minden szempár feléje fordult. Olyan gyorsan érkezett, hogy megcsúszott a porban, amikor lefékezett. Széles vigyor terült szét az arcán.

– Arion felébredt!

Nem lehetett hadseregnek nevezni őket, a legkevésbé sem.

Az emberiség egésze moccant most meg, nagyon valóságos értelemben. Suri biztosra vette, hogy nem látott még annyi esőcseppet vihar idején, mint ahány ember most útnak indult észak felé. És bár Suri nem számított szakértőnek a kérdésben, úgy képzelte, hogy még a legkisebb hadsereg is fel van fegyverezve valahogyan, nem úgy, mint az őt körülvevő tömeg. A pásztorok, gazdálkodók, bőrművesek, vadászok, fafaragók, halászok, sörfőzők és kalmárok nagy többségének semmilyen fegyvere sem volt. Zsákokat és kosarakat vittek. A jövőbeli had csapzott tömege még egyenes vonalban lépni sem tudott. Panaszkodtak a tempóra, az útra meg a napsütésre, vagy adott esetben, eső idején, a kevés napsugárra. A nők többségét otthon hagyták, kivéve a rhen-dahliakat, akiknek nem volt hol lakniuk. A gyermektelenek a férjük mellett bandukoltak, étel- és ruhabatyukkal a vállukon. A többség Suri és Arion szekere előtt haladt, a Rhen-dahlt megkerülő úton, amin annak idején délnek jöttek. Mintha már egy emberöltő is eltelt volna azóta.

Arion és Suri hordók, zsákok, edények és gyapjúbálák között ringatózott és döcögött az út kátyúiban és mélyedéseiben. A fhrey úgy ítélte, hogy utazásra alkalmas állapotban van, de gyalog nem lett volna képes megtenni a távolságot. Padera és Gifford, akik a népvándorlással is felérő menet szakácsainak jelentkeztek, valamint Ariont gondozták, szintén velük utaztak. Azzal nyertek két helyet a szekéren, hogy Nefron gyorsan akart haladni.

Suri végül nem maradt huzamosabb ideig a jármű fészkében, de gyakran ránézett Arionra, és délutánonként megpihent a zsákok között. Senki sem vonta kétségbe az ehhez való jogát. Nem sokan szóltak hozzá.

Elterjedtek a pletykák a törpök földjén történt esetről. Korábban is mindig megbámulták a kívülálló misztikust, de kíváncsi és helytelenítő pillantások helyett ezúttal rettegő szempárok fordultak felé. Az emberek felgyorsítottak vagy lelassítottak, akár irányt is váltottak, hogy távolságot tarthassanak tőle. Perszephonénak, Moyának, Roannak és a törpöknek sok dolguk akadt, így csak Padera, Gifford és Brin állt szóba a lánnyal. Mindenki más úgy tett, mintha fertőző volna.

Mindig szerettem egyedül lenni – emlékeztette magát Suri. – Én döntöttem így. Az sem természetes, ha túl sok ember van egy helyen. Így sokkal jobb. Persze nem volt egyedül. Emberek vették körül, ha nem is túl sokan. Százszorszép volt ő a nárciszok között, légy a kecsketejben, lepke a hadseregben.

Megfordult, és a balján fákat látott, egy emelkedőt, sötétebb, fenyőkkel borított hegygerincek felé bókoló, lombos ágakat. Ismerte ezt a vonalat, ezt az ívet. A folyón és a következő dombon túl teljes pompájában pillantják majd meg az erdőséget. A Sarló-erdőt.

– Hamarosan visszaérünk – mondta. Felsandított a napra. – Délre már ott leszünk. Hogy érzed magad? – kérdezte Ariont. – Lassan fogunk sétálni. Nincs értelme sietni.

A fhrey, aki könnyű kendőbe bugyolálva ült a kocsin, értetlenül pillantott rá.

– Mi máshová megyünk, mint a többiek?

– Igen, a Galagonya-völgybe. Haza.

– De Perszephoné… azt hittem, hogy Alon Rhistbe tartunk. – Arion meghökkentnek tűnt.

– Ő oda megy, de mi haza. Tetszeni fog, Arion. A kert biztosan valóságos katasztrófa, de majd én megoldom. Annyi dolgod lesz csak, hogy pihenj, és megerősödj! Majd eljárunk úszni!

– Suri, háború lesz – ellenkezett Arion. A lány úgy vélte, a fhrey hangja híven tükrözi az egészségi állapotát: túlságosan gyengének tűnt, és tompán kongott.

– Igen – nézett végig a látó az embereken a vállukra vetett kapákkal és ásócsákányokkal. – A völgyben meg sem fogjuk érezni. Ott biztonságban és boldogan élhetünk. Kicsit olyan lesz, mint régen. Mint Turával.

Perszephoné azt akarta, hogy Arionnal a fhrey erődbe menjenek, de a háború nem tűnt valami kellemes elfoglaltságnak. Ehelyett a lány jobb tervet eszelt ki. Ők ketten a szekéren eljutnak a Sarló-erdőig, aztán leugranak, és gyalog egészen a Galagonya-völgyig hatolnak. Arion még mindig gyenge volt, de majd lassan haladnak, és gyakran megállnak pihenni. Talán egy egész napba is beletelik, de ha egyszer már ott lesznek, Suri megmutatja Arionnak a világ legcsodálatosabb helyét: a kis völgyet, ahol a napfény aranylóbban süt, mint másutt, a víz édesebb, és ahol a többféle madárfaj harmóniában énekel. Suri tudta, hogy a fhrey imádni fogja, és azon a csodálatos helyen újra felerősödhet, aztán…

– Suri – nézett rá mereven Arion. – Beszélhetnénk?

Suri továbbra is elfordított fejjel ült; az erdőre összpontosított, miközben az otthon felsejlett a dombon túl.

– Elmeséled, mi történt? – erősködött Arion.

– Hogy érted?

– Az utolsó emlékem az, hogy csapdába estünk egy hegy gyomrában. Nekünk kettőnknek volt egy megállapodásunk. Mivel én most itt vagyok, feltételezem, hogy nem tartottad magad hozzá. Nem gondolod, hogy ideje elbeszélgetnünk arról, mi is történt?

Padera nyugtalanul fészkelődött.

– Pihenned kellene – lökte oda.

Arion ügyet sem vetett rá, hanem továbbra is Surira összpontosított.

A Sarló-erdő mélyzöld, nyári ünnepi köntösében bukkant elő. Ezzel ellenben az őt körülvevő mezők narancs, sárga és lila foltokkal tarkított aranyban pompáztak. Madarak buktak mélyre, méhek zúgtak a légben, és az egész fölött ragyogó fehér, bodros felhők úsztak gondtalanul.

– Nem fogod elmesélni, mi történt Minnával?

A név említésére Suri elszakította a pillantását a csodálatos látványtól, de nem nézett a fhreyre, és továbbra is néma maradt.

– Suri, nem vagyok ostoba.

– Nem is mondtam, hogy az vagy.

– Miért, Suri? Miért tetted?

A lány lehajtotta a fejét, és tiltakozva biggyesztette az ajkát. Nem akart belemenni ebbe a beszélgetésbe, most nem, Arionnal nem, senkivel sem, soha.

– Hisz szeretted… – folytatta a nő.

– Még mindig szeretem. – A szavak önkéntelenül buktak ki az ajkán.

Gyenge, reszkető kéz fogta meg Suri csuklóját, és a hosszú, törékeny fhrey ujjak lágyan simogatták.

– Azt akartam, hogy engem ölj meg, ne őt.

– Tudom.

– Suri… nem mehetek haza veled.

A lány elhúzódott, összefonta a karját maga előtt, és visszafordult az erdő felé. A hatalmas zöld lombtömeg egészen a nyugati látóhatárig húzódott. Miközben Suri nézte a tovagördülő erdőséget, elgondolkozott: Milyen furán kicsinek tűnik! Mindig ilyen kicsi volt?

– Te sem mehetsz haza – folytatta Arion. – Ugye tudod? A te otthonod nem a Galagonya-völgyben van, Suri, hanem az égben. Nem rejtőzhetsz el. Repülnöd kell. Mindenkinek meg kell mutatnod azokat a gyönyörű szárnyakat.

A lány összeráncolt szemöldökkel lemászott a lassan mozgó szekérről.

– Most azt hiszem, inkább gyalog megyek tovább.

Hagyta, hogy a kocsi tovagördüljön. A hosszú menetoszlop végén maradt. A hirtelen támadt csendben élvezte, hogy a lába ismerős, habár letaposott fűben tapod. Bár a vonuló menet legvégére maradt, kiderült, hogy nincsen egyedül. Raithe baktatott a szekérkerekek hagyta puha vájatban. Leigh morját összehajtva, rövidebbre kötve viselte, ahogyan a férfiak nagy többsége az évnek ebben a szakában. Kilátszott szőrös karja és lába, és a lánynak a bundás szó jutott eszébe. A férfi feléje pillantott, de nem szólt, és ketten némán bandukoltak tovább.

Egymás mellett lépdeltek csendesen, amíg el nem értek a Rhen-dahlba vezető útelágazásig. Suri nem hitte, hogy erről érkezett volna a Barna Grimasz végzetét követő délelőttön. A lány és Raithe egyaránt lelassított. Mindketten a jellegtelen ösvényre, a magas, barna fűben futó, keskeny gyalogútra néztek. Ha továbbmennek, egy fal, egy csarnok és egy kút összezúzott maradványait találják: egy olyan múlt nyomait, amely mindent megváltoztatott.

– Különös, hogy az egész életed megváltozhat attól, hogy egy nap erre, és nem amarra fordulsz utadon. – Raithénak sikerült szavakba önteni azt, ami a lány fejében is járt. – Valószínűleg sohasem kellett volna lefordulnom itt.

Suri teljes szívéből egyetértett. Ha azon a tavaszon nem megy el Rhen-dahlba, Minna még ma is élne, és ők ketten újabb élvezetes nyarat tölthetnének együtt. Persze ha nem fordul le, akkor valószínűleg már mindenki más is halott volna.

Olyankor is történnek rossz dolgok, amikor nem tudok róluk?

Suri felsóhajtott, és azon tűnődött, vajon Raithe hozzá beszélt-e, vagy magában. Még abban sem volt teljesen biztos, hogy ő maga kihez intézi a szavait, amikor így szólt:

– A legrosszabb az egészben, hogy még mindig nem tudom, megérte-e.

Mindentudón egymásra néztek, aztán folytatták a baktatást, és a szekér mögött lemaradva hagyták, hogy a világ elsodródjon tőlük.

– Bárcsak hazafelé tartanék! – Suri berúgott egy kilazult követ a magas fűbe.

– Bárcsak ne hazafelé mennék! – kontrázott Raithe. A lányra nézett. – A te otthonod biztosan sokkal szebb. – A messzebb haladó kocsi felé intett. – Hogy van Arion?

– Idegesítőbb, mint valaha. – Suri arra számított, hogy a férfi meglepődik, és megkérdi, miért. Ehelyett Raithe csak bólintott, mintha mindent értene. – Azt szerettem volna, ha hazajön velem az erdőbe, a völgybe, ahol régen laktam. Úgy gondoltam, ott boldogok lehetnénk, de ő egyre azt hajtogatja, hogy részt kell vennünk ebben a háborúban.

– Meglepően rímel Perszephoné mondókájára.

– Tényleg?

Raithe bólintott.

– Nem hallgat rám. Nefronra persze igen. Az ő javaslatait meghallja. Hadba indulunk a fhrey ellen, és ő kinek a tanácsára hallgat?

– Tehát te sem akarsz elmenni erre a Rhist nevű helyre?

– Inkább lennék veled és mindenki mással a te völgyedben. – Raithe letörölte az izzadságot a homlokáról, és felpillantott a lángoló napra, mintha valamiféle vitában állna az égitesttel. – Lehet úszni arrafelé?

Suri elmosolyodott.

– Egy tiszta tóban, hattyúkkal.

– Étel van?

– Több mint elég.

– Tökéletesen hangzik.

– Az is – felelte a lány, és komolyan is gondolta.

– Arrafelé, igaz? – A férfi az erdő lombjában nyíló hasadékra mutatott.

– Igen. Fel azon az emelkedőn, aztán balra, majd le a völgybe. Estére már könnyedén ott lehetnénk. Még csak nem is tudná senki, hogy elmentünk.

Mindketten a szekerek után néztek, és a hosszú, észak felé kígyózó menetoszlop után, ami porfelhőt kavart az úton. Senki sem tekintett hátra, de hiába is tekintettek volna, ugyanis Suri és Raithe belevesztek a porba. Észrevétlenül elillanhattak és eltűnhettek volna örökre. A háború pedig folytatódhatna tovább, de nélkülük.

Olyankor is történnek rossz dolgok, amikor nem tudok róluk?

Csak álltak az út közepén, úgy hallgatták a szekerek távolodó zörgését.

– Mit gondolsz? – kérdezte Suri.

Raithe felsóhajtott, és megrázta a fejét.

– Nem hagyhatjuk el őket. És ostobaságnak tűnik éppen most okosabbnak lenni.

Suri bólintott.

– Teljesen igazad van. Bizonyosan te vagy a világ legbölcsebb… – Halálra vált arccal elakadt a szava. Annyira ismerősnek tűnt minden, hogy a szavak éppolyan könnyedén bújtak ki a szájából, mint annak idején. Éppen úgy, mintha nem is Raithéval sétálna, hanem…

A lány zokogni kezdett. Bűnösnek érezte magát, amiért ilyen hamar kitörölte Minna emlékét.

A férfi csak állt mellette halkan, és ítélkezés nélkül várt.

Suri ekkor megölelte. Nem gondolkodott. Meg kellett ölelnie valamit, és Raithe pont ott volt. Azt hitte, a férfi elhúzódik majd, de nem tette. Ehelyett érezte, hogy a harcos karja átöleli, és csak szorítja. Raithe egyetlen szót sem szólt, és a lány tudta, hogy barátok között ennek pontosan így kell lennie.