KOZÁK FRUZSI

VIKING ÉS TÜNDÉR

BETELJESEDIK–E ÚJRA AZ ÁTOK?

Könyv Guru

Budapest, 2022

VIKING ÉS TÜNDÉR

Prológus

Egy réges–régi mese

I. Mindent elveszítve

1. Elátkozva

2. Anyu

3. Barátok

4. Apa

5. Otthon

II. Egy új élet

6. Budapest

7. Új név

8. Tündér

9. Vágyak

10. Jégen

11. Újra a mélyben

12. Mindig van lejjebb

III. Csak a magad erejéből

13. Fölfelé

14. Hullámvasút

15. Újra nyeregben

16. Érzések, félelmek, bűnök

17. Forgatag

18. Együtt

19. A pokol kapujában

20. Ébredés

Epilógus

PROLÓGUS

EGY RÉGES–RÉGI MESE

Két alak gyalogolt felfelé a hegy lábánál megbúvó csöppnyi falu meredek utcáján. A kora nyári nap fénye megcsillant a fák üde zöld levelein, a közeli patak és erdő felől pedig kellemesen hűs levegőt hozott a szellő. A kislány vidáman ugrálta körül az idős asszonyt, aki gyöngyöző homlokkal, fáradtan küzdött az emelkedővel. Az anyóka egy pillanatra megpihent, és egy tiszta fehér zsebkendővel letörölte arcáról a verejtéket.

– Gyere már, dédi! Siessünk! – kiáltott türelmetlenül a négy–öt év körüli lányka, aki pár méterrel előrébb járt. Hátrafordulva unszolta a dédmamáját, majd meg sem várva, hogy az beérje őt, szökellő léptekkel, énekelve ment tovább.

– Menj csak, Lucus! Szaladj! – kiáltott utána nagyokat szusszanva a dédije, majd kacagva folytatta: – Aztán meg ne ijedj a Buksitól! Menj be bátran a kapun!

Egy utolsó sóhajjal összeszedve magát dédunokája után indult. Olyan boldog volt, hogy újra nála tölt pár napot a kis Luca, hogy hirtelen minden fájdalma és betegsége elszállt. A gyermek vidámsággal tölti majd meg a házát.

– Ízlett a leveske, szentem? – kérdezte az öreg néni boldog elégedettséggel, miután a kislány a második tányérral is behabzsolta.

– Nagyon, dédi! – felelte a lányka. – Kimehetek még játszani? – kérdezte vidáman csillogó szemmel.

– Menj csak, de maradj a kapun belül! El ne kószálj! – figyelmeztette a néni, miközben nekilátott a vacsora után rendbe tenni a konyhát.

– Kérlek, dédi! Csak egy mesét! Kérlek, mondj egy mesét! – könyörgött Luca nem sokkal később a sokat látott ház pici szobájában lefekvéshez készülődve.

– Hát jó, nem bánom! Talán itt az ideje, hogy meghalld – jegyezte meg a néni csendben, mélyen elgondolkodva. – Van itt egy történet… – cammogott át az idős asszony nehézkesen a szomszéd kisszobába, melynek falait plafonig érő könyvespolcok sora takarta. Rövid keresgélés után egy ősrégi, megkopott könyvecskével a kezében ment vissza a kislányhoz. – De ez nem olyan vidám mese ám, mint amikhez hozzászoktál! Nem baj?

– Vannak benne tündérek? – kérdezte izgatottan a kislány. – Imádom a tündéreket!

– Vannak, aranyom! – válaszolt a dédi nevetve.

– És mik vannak még, sárkányok?

– Azok nincsenek, csak egy bátor harcos és egy boszorkány.

– És mit csinált ez a bátor harcos? – kíváncsiskodott tovább a kis Luca.

– Jól van, elmesélem – sóhajtott az asszony ősz haját lesimítva. Kinyitotta a könyvecskét és olvasni kezdte a réges–rég íródott kacskaringós, díszes betűket.

Ez a történet olyan régen született, amikor az emberek között még tündérek és boszorkányok jártak. Akkor, amikor nemes szívű, bátor harcosok nehéz karddal küzdöttek az igazságért. Az élet nem volt könnyű ebben a világban, portyázó rablóhadak és vad hódítók fenyegették az északi ország falvait, városait.

Egy hideg, borongós napon hajó érkezett, messze a tengerről, dacolva a szilaj hullámokkal. Az első hajót négy másik követte. Sebesen közeledtek a partokhoz, és a közeli kis városban élők kapkodva, rémülten kezdték elrejteni értékeiket, az asszonyok pedig sikoltozva próbálták megóvni gyermekeiket, azt gondolván, tengeri rablók támadnak rájuk.

Hanem mégsem banditák voltak! Bátor, nemes szívű vitézek közeledtek, akik éppen azért érkeztek ide, hogy az új, messzi északról származó uralkodó kívánságának eleget téve rendet és biztonságot teremtsenek a hétköznapokban. Az volt a küldetésük, hogy megállítsák a pár éve tartó bizonytalanságot kihasználó fosztogatókat. A harcosok letelepedtek a vidéken és onnantól kezdve rettenthetetlenül őrizték a békét, így a környék városainak lakói újra biztonságban élhettek.

Vezetőjük egy szokatlanul fiatal vitéz, Rikard volt, akinek izmos, magas termete és bátorságtól szikrázó tekintete nem hagyott kétséget senkiben, hogy veszélyes ellenfélre talál az, aki ellene támad. Az apja tanította neki, hogy a küzdelemben egyformán kell a szív és az ész, és ő jó fiúként hallgatott a bölcs tanácsra, így számos győzelmet aratott már. Ifjú kora ellenére emberei tisztelték és szerették őt, mert határozott, jó vezérük és nemes szívű, nagylelkű társuk volt.

Egy nap egy gyönyörű vörös hajú lány környékezte meg az ifjút.

– Gyere hozzám, tőlem megkapsz minden örömet, amire áhítozol! Légy velem, tégy az asszonyoddá, és ígérem, tiéd lesz a környék összes gazdagsága! Szeress engem, és meglásd, boldogság követi minden lépésed!

A férfi azonban okos volt, és átlátott a hízelgésen. Sejtette, megérezte, hogy gonosz praktika és kelepce rejlik a kedves szavak mögött, ezért elküldte a boszorkányt.

Egy kora tavaszi nap reggelén azonban szomorú hírt kapott az ifjú vitéz: édesapja, akit tisztelt és szeretett, meghalt. A hír hallatán mérhetetlen bánat öntötte el a szívét. Felpattant lovára és elvágtatott a közeli erdőbe. Addig hajszolta hátasát, míg az kimerülten felhorkantott. Akkor leszállt róla, hogy kímélje az állatot, de tovább vándorolt egész nap és egész éjjel. A heves tavaszi eső eláztatta, de hiába keresett békét lelkének. Miután az eső elállt, letelepedett egy rét mellett álló sudár fa tövébe, ahol azt gondolta, senki sem látja, és utat engedett bánatának.

Nem tudta, hogy az erdei tisztás közvetlen közelében egy bűbájos népség, a tündérek élnek. Az apró lények varázserővel rendelkeznek, és az erdő fáira, virágaira és állataira vigyáznak. Luana egy volt közülük, és épp ott járt, hogy a téli fagy után a fáknak új életet adjon. Dúdolva, jókedvvel táncolt és a tavaszi napsugár melegével élesztgetni kezdte a növények friss hajtásait. A varázslat közben sugárzó fény vette körbe alakját. Rikardnak feltűnt, hogy megváltoztak a fények, és csodálkozva felnézett. A tündérlány a hirtelen támadt mozgástól megrémülve fordult a fiú felé. Azonnal megérezte a harcos szívének bánatát, és mindenáron meg akarta vigasztalni, ezért egy ősi varázslattal emberré, álomszép lánnyá változott. Az ifjú ámulatba esett Luana gyönyörűségétől és kecsességétől, a lány szívét pedig megindította Rikard derék, erős szíve és bánatról árulkodó tekintete. Azonnal egymásba szerettek, és a férfi olyan vigaszt talált a tündér karjaiban, mely gyógyír volt sebzett lelkére.

– Téged szeretlek életem végéig és azon túl is. A tiéd vagyok, ameddig létezem, ebben az életben s a következőkben, mindörökké – fogadták meg ott helyben egymásnak szent esküvel.

A fák rejtekében, valamivel mélyebben az erdőben azonban a vörös hajú boszorka látta mindezt. Rikard visszament a városba, Luana pedig rövid időre vissza a népéhez, hogy örök búcsút mondhasson nekik, mielőtt szerelmét követi. Amikor azonban a férfi visszatért otthonába, a kígyó lelkű nőstény újra megkörnyékezte.

– Engem válassz, én jelentem neked az egyetlen, igazi boldogságot! – mondta hízelegve.

– Menj, hagyj magamra! Nem jelentesz nekem semmit! – küldte el a harcos.

Az álnok lány éktelen haragra gerjedt, arca csúf grimaszba torzult, szeme lángolt a dühtől.

– Megbánod, hogy elküldtél engem! A tündérlányt elveszíted, mert nem hisz majd a szívének, csak a szemének. Elhagy téged, és te belehalsz a fájdalomba. Nemcsak most, hanem az ezt követő életeidben is! A lelkem pedig az örökkévalóságig követni fog téged, hogy újra és újra kimondhassam az átkom szerelmetekre.

Éljen az átkom addig, míg a lány a szívét meg nem nyitja. Mígnem a szavadnak hisz a szeme helyett. Mígnem a szívének hisz az átok felett. Ahogy akarom, úgy legyen!

A szavak megrémítették a harcost, aki azonnal meg akarta keresni szerelmét, de már késő volt. Luana az ajtóban állva, a fondorlatos varázslat kelepcéjébe esve azt látta, hogy a kedvese, akiért elhagyta népét és otthonát, más nőt ölel. Szívének fájdalma szinte az őrületbe kergette. Vad szavakat harsogva, könnyezve küldte el magától a férfit, és nem hitte el, bárhogy magyarázta az, hogy egy gonosz lélek alattomos csapdájába estek. A lány elment, és magával vitte a férfi szívét.

A városra másnap martalóc seregek támadtak. Rikard ott volt és védte a falakat. De a szíve és az esze máshol járt, és nem látta, amikor egy nehéz kard lesújtott rá.

Amikor Luanához eljutott a hír, hogy szerelme meghalt, már tudta, hogy hinnie kellett volna neki. De hiába, már minden késő volt. A szíve csaknem megszakadt bánatában. Egyedül az jelentett vigaszt számára, hogy tudta, méhében már új élet cseperedik, a férfi gyermekével várandós.

Azóta a harcos és a tündér lelke minduntalan újjászületik. Újra és újra egymásra találnak és küzdenek, hogy megtörjék az átkot, melyet minden életben kimond az ifjúra a boszorkány.

Mire a dédi befejezte a mesét, a kislány már jó ideje az igazak álmát aludta. Hamar elnyomta a hegyi falucska friss levegőjén való ugrándozásnak köszönhető fáradtság. Álmában vidám tündér volt, és virágokkal teli tisztásokon táncolt.

I. MINDENT ELVESZÍTVE

1. ELÁTKOZVA

Október 31.

Bosszúsan néztem ki a szobám ablakán. Szakadt az a rohadt eső. Nyűgös voltam, annak ellenére, hogy szerda volt. A szerda jó nap olyan szempontból, hogy egy picit tovább tudok aludni, mert nincs első órám. Utálok korán kelni. Most azonban még a hosszabb alvás ellenére is nyomott hangulatban ébredtem. Ez a takony időjárás mindent tönkretesz. Az már tuti, hogy az új fehér edzőcipőmet nem vehetem fel. És a világoskék farmeremet se. Tíz perc séta alatt a suliig totál sáros lenne mindenem. Marad a régi fekete cipőm és a fekete farmerem. Gyászos. Legalább a hó esne, akkor este kimehetnénk Fabianékkal szánkózni. Az jó alkalom a csajozásra. Oké, ez elég vad gondolat. Még nálunk sem megszokott, hogy októberben havazzon, annak ellenére, hogy Albstadt, a kisváros, ahol élek, hivatalosan is kiérdemelte az „ország leghidegebb települése” címet. De csak pár fokkal lehetne hűvösebb és havazhatna.

Nem lett jobb a kedvem a konyhába lépve sem. Az apám a reggelizőasztalnál terpeszkedett, kényelmesen kortyolgatva kávéját. Mit keres ilyenkor itthon? – gondoltam bosszúsan. Semmi kedvem az okoskodásaihoz. Vettem egy nagy levegőt és igyekeztem kizárni őt a tudatomból.

– Jó reggelt! – köszöntem anyunak.

– Jó reggelt, drágám! – arca beragyogta a komor hangulatú konyhát, ahogy rám mosolygott.

– Nem kéne már iskolában lenned? – hangzott egy rosszindulatú megjegyzés. Nem is annyira az bosszantott, amit kérdezett, hanem hogy apám félig magyar, és bár tudja jól, hogy ki nem állhatom ezt a nyelvet, mégis rendszeresen így beszélt velem. Ahogy most is.

Nem tudom pontosan, honnan erednek a Magyarországgal és a magyar nyelvvel kapcsolatos ellenérzéseim. Gyerekkoromban éltünk Budapesten nagyjából két évet, mert apám ott vállalt munkát. Ő korábban nem emlékszem, hogy valaha is foglalkozott volna velem. Leginkább csak gyűlölködött. Így ez előtt az időszak előtt egy szót sem tudtam magyarul. Aztán amikor biztossá vált a költözésünk, elkezdett velem az anyanyelvén beszélni, és beíratott egy nyelvtanfolyamra. Elég nehéz nyelv, éjjel–nappal magoltam, hogy megtanuljam olyan szinten, hogy tudjak ott iskolába járni. Végül belerázódtam annyira, hogy a suliban is fel tudtam venni a fonalat. Amúgy nem rémlik semmilyen rossz élmény abból az időszakból, szóval fogalmam sincs, mire vezethetők vissza az ellenérzéseim. Viszont a hazaköltözésünk óta apám állandóan azzal idegesít, hogy nem hajlandó velem németül beszélni.

– Szerda van, nincs első órám – feleltem félvállról, miközben én is kávét töltöttem magamnak.

– Persze, minek is az! Azért megkérdezném erről az osztályfőnöködet is – piszkálódott, és továbbra sem váltott nyelvet.

Mély levegő. Még egy. Nem, még anyu kedvéért se bírok lecsillapodni.

– NINCS első órám! Két hónapja kezdődött a suli, azóta nincs első órám szerdánként! Azt kérdezel meg amúgy, akit akarsz! – csaptam le indulatosan a kávékiöntőt. – De muszáj ezen a kecske nyelven makognod? Miért nem beszélsz németül, ha már itt élünk, és németek vagyunk? Ki nem állhatom ezt a mekegést!

A szemem sarkából láttam, ahogy anyu arca elkomorodik. Mélyet sóhajtva közeledett felém. Még meg se szólalt, máris védekezőre fogtam:

– Oké, tudom, anyu, én próbálok nem veszekedni, de látod, megint ő kezdte! És miért beszél folyton magyarul? Tudja jól, hogy utálom!

Apám, nem adva esélyt anyunak a békítésre, közbevágott:

– Minél több nyelven beszélsz, annál jobban boldogulsz a világban. Hálás lehetnél inkább, hogy gyakorolhatsz egy számodra idegen nyelvet! – mondta azzal az irritáló, lekezelő stílusával.

– Normális nyelvnek örülnék – vágtam vissza ingerülten –, de magyarul sehol máshol nem beszélnek, csak Magyarországon. Ők meg élnek vagy kétszázan abban a nyomorult kis országban. Születhettél volna mondjuk franciának vagy spanyolnak, akkor legalább egy értelmes nyelvet gyakorolnék…

– SEBASTIAN! EZT FEJEZD BE! – csattant fel anyu. – Nem beszélhetsz így apád hazájáról! Senki hazájáról! Milyen jogon állítod, hogy a mi otthonunk különb, mint bármelyik másik ország a világban? Ilyen beszédet meg ne halljak még egyszer!

Megrökönyödve bámultam anyu szikrákat szóró szemébe. Ő szokott a békéltető testület lenni köztünk. Szinte soha nem fordult még elő, hogy egyikünk vagy másikunk pártjára állt volna, mindig úgy próbál csillapítani minket, hogy közben nem foglal állást. Meglepődtem heves reakcióján, egyúttal megbántva is éreztem magam, amiért ez alkalommal egyértelműen apám mellé állt. Sértetten felkaptam a táskám, és indultam az ajtó felé. Jobb, ha mielőbb lelépek – gondoltam.

– Sebastian, állj meg! – szólt utánam kérlelő–békítő hangnemben anyu. Még mindig duzzogva megálltam, és némán felé fordultam.

– Mikor is kezdődik a verseny? – kérdezte.

– Négykor – feleltem durcásan.

– Ott leszek! – ígérte.

Világos volt, hogy ez túl korai kezdés, hogy kényelmesen odaérjen. A héten beszéltünk már róla, hogy vidéken van tárgyalása. Tudtam, hogy ebédelni se fog tudni, összezsúfolta a napját, amennyire csak lehetséges, hogy legyen esélye négykor ott ülni a lelátón, ennek ellenére biztos voltam benne, hogy ott lesz. Szinte soha nem hagyta ki egyetlen versenyemet sem. Azonban ez nem volt elég, hogy lecsillapítsa sértett gondolataimat. Apám tehet mindenről!

Máris elegem volt a napból, pedig szinte még el se kezdődött. Anyura néztem, de nem válaszoltam semmit, csak megvontam a vállam, és kisétáltam az esőbe. A kapuban egy pillanatra megtorpantam. Hirtelen úgy éreztem, hogy muszáj visszamennem és megmondani neki, hogy sokat számít, hogy ott lesz, hogy mindig ott van. Visszafordultam, és a kilincsre tettem a kezem, de ahogy résnyire nyitottam az ajtót, meghallottam bentről apám hangját.

– Hálátlan kis pöcs! – fröcsögte. – Te mindent megteszel, hogy odaérj, ő meg annyit nem böfög, hogy köszönöm.

– Csillapodj le… – kezdte anyu kérlelőn nyugtatni, de a továbbiakat nem hallottam. Becsuktam az ajtót, és otthagytam őket.

Mivel esett az eső, nem a suli előtt találkoztunk a többiekkel, hanem a közeli mekiben. Odaérve még mindig rossz kedvem volt. A többiek már mind ott vártak. Fabian, Mark és Peter a megszokott helyünkön ült, és kávét vagy forró csokit szürcsölve dumáltak.

– Hé, mi ez az új kollekció? – ugratott Fabian.

– Anyu megint bevásárolt nekem… – feleltem elmosolyodva. – Imádom ezeket a húzásait!

Szerintem ő az egyetlen anya a világon, aki száz százalékig el tudja találni kamasz fia ízlését. Elégedetten végignéztem magamon. Bár az új cipőmet és farmeremet nem tudtam felvenni, de az egyik új hosszú ujjú póló és kapucnis kardigán volt rajtam, amit szintén tegnap kaptam tőle. Állati jó volt mindkettő. Nagyon eltalálta. Ezenkívül kaptam tőle egy nyakláncot, amit – bár eddig soha nem hordtam semmilyen ékszert – ma reggel szintén felvettem. Egy vékony fekete fonott bőr, amin egy feketés–ezüstös, díszes, kábé kétcentis nyílhegy lóg. Iszonyúan tetszett. Szép, finom, gondosan kivitelezett ékszer, mégis árad belőle a férfiasság és az erő.

Visszaemlékeztem, ahogy az új cuccaimat pakoltam, kivettem a papírtáskából, és értetlenül néztem anyura.

– Tudom, eddig nem viseltél ékszert, de gondoltam, ez hátha tetszene. Véletlenül vettem észre az üzletben, és úgy éreztem, pont neked való.

– Pont nekem? Egy nyílhegy? – értetlenkedtem tovább.

– Nem tetszik? – szomorodott el picit.

– De, nagyon! – biztosítottam gyorsan. – Csak nem értem, miért illik ez annyira hozzám…

– A nyíl sok mindent szimbolizál. Például az erő és a védelem jelképe is. De azt akartam, hogy mindig eszedbe jusson róla, te is olyan vagy, mint ez a nyíl. Ha tudod, hogy mit szeretnél, csak indulj el a célod felé vezető úton! Ne hagyd, hogy bármi eltérítsen! Biztosan célba fogsz érni!

– Állat! Köszi – feleltem akkor, és elmosolyodva vizsgáltam a nyakláncon függő medált.

Nem téríthet el semmi… Mindig elérem, amit akarok… Mindig célba érek… – tetszettek a gondolatok, és egyre inkább éreztem, hogy valóban illik hozzám.

– Cringe! – zökkentett vissza a pillanatnyi mélázásomból kötekedve Mark. – Te tényleg ennyire odavagy az anyádért?

– Nem tehetek róla, nekem jutott a világ legjobb fej anyukája. Ez van! – feleltem durcásan.

– Igazad lehet! Hallom, hogy még a múltkori balhéd miatt sem rágott be… – emlegette fel Peter röhögve a legutóbbi esetet.

– Ja, ő nem balhézott. Apámtól bezzeg egy hétig hallgathattam a szentbeszédet, hogy milyen bűnöző élet vár rám, és ha így folytatom, börtönben fogok kikötni. Egy nyamvadt füves cigi miatt! Na, mindegy, hagyjuk, így is kész vagyok már korán reggel!

– Ne rágódj már az öregen! Ereszd el a füled mellett a hülyeségeit! Én úgy szoktam tenni, mintha süket lennék, ha belekezdenek az őseim – próbált lelket verni belém Fabian.

A Fabiannal való barátságom jóval szorosabb, mint a Markkal vagy Peterrel való viszonyunk. A két srác úgy csapódott hozzánk, még a gimi első évében, és bár jó arcok, de korántsem olyan a kapcsolatunk. Inkább csak haverok, akik benne vannak minden heccben. Fabiannal viszont lassan öt éve ismerjük egymást, és mindent tudunk a másikról. Majdnem olyanok vagyunk, mint a testvérek. Ha egy embert kellene mondanom, akiben megbíznék, ha igazán bajba kerülnék, az egyértelműen Fabian lenne.

– Jó, tudom. Nem kéne foglalkoznom vele. De nem olyan egyszerű… Meg amúgy is, semmi kedvem ehhez a naphoz.

– Hogy lehet az? Délután versenyed van, nem?

Igen, Fabian pontosan tudja, hogy egy dolog van, ami biztosan fel tudja dobni a napomat – egy öttusaverseny. Imádok sportolni, és a versenyek mindig is feldobtak. A versengés izgalma feltöltött, a lehetőség pedig, hogy a dobogón álljak, mindig elégedett és boldog várakozással töltött el. Amióta az eszemet tudom, sportolok. Először úsztam. Azután hatévesen elkezdtem hokizni. Szerettem, és állítólag tehetségem is volt hozzá, de tizenkét évesen egy ismerősöm elcsábított, és azóta az öttusa a mindenem. Élvezem az összetett megmérettetést, hogy nem elég egyfajta sportágban jónak lennem, hogy váltakozva folynak az edzések. Bírom ezt a pörgést. A vívás gyors tempóját, izgalmát, a futás megnyugtató meditatív monotonitását, a lovaglásban az összhangot és erőt, ahogy a lóval együtt dolgozunk, a lövés koncentrációját és az úszást, ahogy egy más közegben, felszabadultan siklik az ember maga mögött hagyva, elfeledve mindent, amit a medencén kívül hagyott. Mindez együtt, egymásra épülve, egymást váltva, tökéletesen alkalmas arra, hogy ellazítson, kikapcsoljon, felszabadítson. De ezen a napon valahogy még a verseny ígérete sem tudta elűzni rettenetes hangulatomat.

– Hagyd már, biztos Sonjától fél! – piszkált röhögve Mark.

– Mi? Sonjától? Nem együtt jártok? Miért félsz tőle? – nézett rám Peter értetlenül, aki szokásához híven pár körrel lemaradva értesült a dolgokról. Ő köztünk a leggyengébb láncszem, ez kétségtelen.

– Megint le vagy maradva, barátom! – kezdte felvilágosítani Mark. – Sebastian hétfőn dobta Sonját!

– Hétfőn? De hát szombaton jöttetek össze! Most mi van? Mi történt? – értetlenkedett Peter tovább.

Ezen már én is felderültem egy kicsit. Hát igen, Sonjától még biztos kapok a fejemre. De végül is ez sosem izgatott igazán. Megvontam a vállam, és a kellemes hétvége emlékén elidőzve mosolyogva feleltem.

– Semmi extra! Megkaptam tőle, amit akartam. A vasárnap jól sikerült. Igazán lelkes volt! Úgyhogy hétfőn megmondtam neki, hogy nem akarok tőle semmi többet – magyaráztam kaján vigyorral.

Peter tátott szájjal bámult.

– Ez most komoly? Szombaton elhívtad randizni, vasárnap megdugtad, és hétfőn már dobtad is??? Te mekkora állat vagy!!! – bámult rám, és röhögve csóválta a fejét. – Nem csodálom, ha ezek után félsz tőle! De hogy jött össze ilyen gyorsan?

– Mert egy ellenállhatatlan, imádnivaló csoda vagyok. És zseni – húztam vigyorogva a többieket.

– Mert Sonja állítólag évek óta szerelmes beléd! – egészítette ki Fabian a történetet ezzel az apró részlettel.

– Hhühühűűűűűűű – röhögtek a többiek. – Te tényleg egy állat vagy! Így kihasználni! Szegény lány, kezdem sajnálni, komolyan.

– Most miért? Én semmit nem ígértem neki. Egy szóval se mondtam, hogy járni akarok vele, vagy bármi mást. Nem tehetek arról, hogy mi van a fejében. Tényleg, most jut eszembe – fordultam Fabianhoz –, megszerezted a csaj számát?

– Ne csináld már, máris új csajjal kavarsz? – kérdezte Peter, és bár próbálta lazasággal leplezni, hangján tisztán átsütött az irigység. Nem törődtem vele, Fabiant néztem továbbra is, válaszra várva.

– Azt mondtam, meglesz, nem? Tessék! – nyújtott át egy cetlit. – De nagyon sokkal jössz érte, két hétig én takarítok a nővérem helyett ezért a fecniért.

– Szuper! Kösz! Tudtam, hogy bízhatok benned, jó gyerek vagy! – mondtam fellelkesülve, és amint a papírt elvettem a barátomtól, már nyúltam is a mobilomért.

– Mi van? Hívod is? – kérdezte Fabian meghökkenve.

– Kinek a száma ez? – próbáltak bekapcsolódni a többiek is.

– Annáé – felelt helyettem Fabian.

– Milyen Anna? – kérdezett vissza Mark, majd lassan kapcsolt. – NE! AZ az Anna? – ámuldoztak most már mindannyian.

– Te jó ég! Anna? És most rögtön hívod is? – meredt rám tátott szájjal Peter.

– Mire várjak? – vontam meg a vállam.

– És mit mondasz neki? – kérdezte Peter.

– Mit tudom én! Majd improvizálok! – válaszoltam közönyösen.

– De… az a csaj egy szupernehézbombázó!!! Ez most komoly? Állítólag, ha itt végez, Párizsba megy modelliskolába!

– Annál inkább sietnem kell, hogy még el tudjam kapni! – vetettem oda, és már a telefonomra koncentráltam, amin közben elindítottam a hívást. A többiek kaján nevetésén át hallgattam, ahogy a telefon megszokott búgása jelezte, hogy kicsöng.

A haverjaim elhallgattak, és néma csendben figyelték, mi lesz.

– Halló! – szólt bele Anna.

– Szia! Sebastian vagyok. Vasárnap találkoztunk, Judit szülinapján.

– Szia! Igen, emlékszem – felelt.

– Remélem, nem gond, hogy csak így rád csörgök, de ott nem volt alkalmunk beszélgetni, mert korán le kellett lépnem. Gondoltam, hátha van kedved eljönni velem valahova, hogy bepótoljuk.

– Hm. Oké, benne vagyok.

– Rendben.

– Mondjuk szombaton?

– Á, a szombat nem túl jó nekem – feleltem. – Délelőtt versenyem van, és abban eléggé ki szoktam fáradni, általában utána már nehezen szedem össze magam. Jobb lenne a péntek. Mit szólsz?

– Jó, a péntek is jó.

– Rendben, most le kell tennem. Majd kereslek.

– Oké, szia!

– Szia!

Felnéztem a telefonomból, és láttam, hogy a srácok szó szerint tátott szájjal néznek rám.

– Mi van? – vetettem oda flegmán.

– Szóval pénteken randizol Annával? – kérdezte Mark elhűlve.

– Úgy néz ki.

– De az a csaj! Azta! Tuti, hogy a legszebb lány… talán az egész világon! Hogy csináltad?

– Egyszerűen – vontam meg a vállam – zseni vagyok. És őrülten jóképű. Senki nem mond nekem nemet.

Ez a megjegyzésem persze újabb röhögést váltott ki barátaimból. Kicsit jobb hangulatban voltam, amikor pár perccel később, forró csokival a kezemben elindultam a srácokkal a suli felé.

Ott azonban hamar elpárolgott frissen nyert derűm. Sonja tényleg várt már rám. A kapuban. És ahogy elnéztem, nem törekedett diszkrécióra rövid kapcsolatunk megvitatása kapcsán. Hétfőn, amikor tisztáztam vele további szándékaimat, pontosabban azok hiányát, azonnal sírva hazarohant, másnap pedig nem jött be. Állítólag annyira kiborult, hogy az anyja igazolt neki egy napot. Most azonban ott volt, haragos szemmel nézett rám, és rögtön a közepébe vágott, ahogy beléptem:

– Még mindig nem tudom felfogni, hogy ismerhettelek ennyire félre! Egyszerűen nem hiszem el, hogy ekkora szemét vagy!

– Akkor ne hidd! – próbáltam lerázni, és mosolyogva igyekeztem oldani a feszült, balhé előtti hangulatot. A körülöttünk lévő néhány diák, akik meghallották Sonja vádjára adott flegma válaszomat, bátortalanul kuncogtak. Egyre több diák gyűlt körénk abban bízva, hogy a szürke hétköznapokat feldobja valami jó kis sztori. Kíváncsian, nyakukat nyújtogatva próbálták felvenni a beszélgetés fonalát, közben halkan sugdolózva adták át az infókat a jobban tájékozottak azoknak, akik még csak most próbáltak minél többet megtudni a történtekről.

– Neked tényleg csak ennyi kellett? – hitetlenkedett tovább legfrissebb exem. – Semmit sem jelentett neked az egész, csak egy szám vagyok a hódításaid sorában? Ennyit érek? – szeme megtelt könnyel, szinte könyörgőn nézett. Kezdtem kicsit kellemetlenül érezni magam, mielőbb szabadulni akartam a szituból. Sietősen elindultam a tanterem felé, és közben félvállról odavetettem:

– Úgy tűnik, kábé, igen.

Továbbsietve hallottam, hogy most már hangos, határozott kacagás követte lerázó válaszomat. A következő pillanatban azonban megtorpantam, ahogy Sonja elém lépett. Kétségbeesett hangja visszhangzott a folyosón:

– Lelketlen dög vagy! Gyűlöllek! El sem tudod képzelni, mennyire megvetlek! – mondta megtörten. Fejét lehorgasztotta, vállát rázta a sírás. Azt hittem, ezzel végzett a mondandójával, de mintha hirtelen új erőt merített volna valahonnan. A fejét felemelve kiegyenesedett, és szikrázó tekintetét rám szegezte. Furcsa érzés kerített hatalmába, mintha nem tudnék máshová nézni, csak a szemébe. És mintha eltűnt volna minden körülöttünk, mintha megszűnt volna az iskola épülete, nem lettek volna ott a többiek, mintha csak mi ketten léteztünk volna. Hipnotizál? Különös csend vett körül, és a következő szavak úgy hatottak, mintha csak a fejemben visszhangoznának.

– Tudd meg most már, hogy milyen a fájdalom! Legyen részed kínban és szenvedésben, mintha a pokol húzna le a mélybe! Veszítsd el azt, aki a legfontosabb számodra! Csalódj abban, akiben a legjobban bíztál! Tűnjön el mindaz, amiben hittél! Váljon köddé minden biztos pont körülötted! Majd szeress! Szeress reménytelenül és mélyen! Szeress viszonzatlanul és erősen! Szeress tiszta szívvel, szeress áhítattal, szeress minden porcikáddal! Ne találj nyugtot, ne találj vigaszt! Majd ahogy a Hold újjászületik, szülessen szívedben új remény! Hidd, hogy a szerencse mégis rád talál! Hidd, hogy a sötétségnek vége! Hidd, hogy eljött a fény ideje! Két napig higgy, s harmadnapra legyél elűzve újra! És azután, amikor a szíved megszakad, pusztulj bele a fájdalomba!

Nem tudtam máshová nézni, csak a szemébe, mely villámokat szórt. Földbe gyökerezett lábbal álltam. Egypár másodpercig olyan zsigeri rettegést éreztem, amelyet addig el sem tudtam képzelni. Azután elengedett a tekintete, és zavarodottan álltam vele szemben. Mi volt ez? Mintha nem is ő beszélt volna. Beszélt egyáltalán? Vagy csak képzeltem? Nem! Határozottan emlékszem, hogy beszélt. Nagyon furcsán és ijesztően, és különös szavakat használt, mintha nem is a saját gondolatait, hanem valami ősi átkot mondott volna, de biztos, hogy beszélt hozzám, és nem csak képzeltem.

Majd lassan, mint egy zavaros álom képei pár perccel ébredés után, kezdett egyre homályosabbá válni az egész. Szavait már nem éreztem sem ijesztőnek, sem különösnek, sőt ahogy teltek a másodpercek, egyre inkább jelentéktelennek és felejthetőnek hatottak a fenyegetései. Hirtelen körbepillantva megláttam, hogy majdnem az egész suli körénk gyűlt, és néma csendben várják, hogy mi fog történni. Úgy éreztem, feleszméltem. Számat lenéző, flegma mosolyra húzva adtam meg a kegyelemdöfést szegény lánynak:

– Nem értem, miért vádolsz engem. Nem vertelek át! Soha egy szóval se mondtam, hogy többet akarnék tőled, mint a szex. Utaltam rá valahogy, hogy járni akarok veled? Arról nem tehetek, amit saját magadnak költöttél a fejedben.

Válaszomat olyan harsány röhögés kísérte, hogy zengett az épület. Sonja szeméből eltűnt az előbbi szenvedélyes tűz. Megsemmisülten bólintott, majd sarkon fordult, és kiment a kapun.

– Ezt jól megmondtad neki, haver!

– Helyre tetted a csajt rendesen!

– Na, ennyit a hisztis picsákról, most van min gondolkodnia!

– Ez óriási volt, tesó!

Áradtak felém az ehhez hasonló vélemények. És persze az ellenkezője is, nagyrészt együttérző lányoktól, és néhány érettebb gondolkodású sráctól:

– Te nem vagy normális!

– Kinek képzeled magad, hogy így megalázol egy lányt?

– Totál szociopata vagy, nem akarok egy levegőt szívni veled!

– Rohadj meg, mekkora köcsög vagy!

És ezek voltak a legfinomabbak. Ehhez képest az első két óra maga volt a megtestesült unalom. Történelem és német irodalom. Nem a kedvenceim. Inkább matekos vagyok, a reál tárgyak jobban mennek. Kevesebb magolás, több logika. A második óra után azonban szóltak, hogy jelenésem van az igazgatóiban. Kicsit megijedtem ugyan, de nem gondoltam, hogy a reggeli kis műsorunk olyan nagy galibát okozott volna. Tévedtem. Az igazgató lenézően méregetett, amikor megálltam előtte az asztalánál.

– Gondolom, tudod, miért vagy itt… – kezdte kimérten.

– Nem pontosan… – feleltem neki bizonytalanul. Elhúzta a száját, és unottan az ablakon kinézve kezdett bele mondandójába, mintha felesleges időpocsékolás lenne beszélnie velem. Valamiért apámra emlékeztetett.

– Iskolánk a város egyik legkiválóbb oktatási intézménye és immár évszázados múlttal rendelkezik. E hosszú idő alatt sok minden változik egy iskola, egy város és egy ország életében is. A legfontosabb alapelvei azonban most is ugyanazok, mint a megalapításakor. Ezek között az alapelvek között kiemelkedő helyen van, hogy a tanároktól és a diákoktól egyaránt megköveteljük, hogy tisztelettel viseltessenek egymás iránt. Aki nem tudja magáénak ezt a fontos és alapvető viselkedésnormát, az nem tud beilleszkedni intézményünk mindennapi életébe – hangjából áradt a megvetés és a lenézés. Még hogy tisztelet! Mély levegőt véve folytatta szónoklatát. – Ma délelőtt több diáktársad és tanárod is felháborodva jelezte, hogy egy évfolyamtársaddal megalázó hangnemben beszéltél, és kinevettetted őt a társaitok előtt.

– Nehogy már! – nem bírtam tovább fékezni magam. – Nem én tehetek róla, ő szállt rám, én szóba se akartam hozni a témát. Ő esett nekem a folyosón. Arról meg végképp nem tehetek, hogy az egész suli minket figyelt. Miért engem vesznek elő?! – Ez hihetetlen, a végén még én szívok e miatt a hülye kiscsaj miatt! Mondtam én neki, hogy mindenki füle hallatára hozakodjon elő a témával?

A diri újabb nagy levegőt vett, és most már kicsit sem leplezve ingerültségét emeltebb hangon folytatta szónoklatát:

– Mint alig egy perce említettem, az egymás iránti tisztelet elvárt intézményünkben, ebbe az is beletartozik, hogy amíg az igazgatód beszél, nem vágsz a mondandójába, főleg nem ilyen felháborodott hangnemben. Tehát: hogy az iskolán kívül milyen az életviteled, abba nincs sok beleszólásunk. Szeretném hinni azonban, hogy a diákok iskolánk elvégzése után olyan értékrendet vallanak, melybe nem fér bele a másik ember jóhiszeműségének kihasználása és megalázó helyzetbe hozása. Ami viszont intézményünk falai között történik, az nagyon is beletartozik a hatáskörömbe. Így nem hagyhatom szó nélkül a délelőtt történteket. Beszélni fogok a szüleiddel, és írásbeli figyelmeztetésben részesítelek, ami azzal jár, hogy amennyiben még egy hasonló súlyú normáinktól való eltérést tapasztalunk a viselkedésedben, sajnos el kell hogy váljanak útjaink.

– Ezt nem hiszem el! Igazgatóit kapok? Ő támadott nekem! – próbáltam az igazamat hangoztatni.

– Természetesen Sonjával is el fogok beszélgetni arról, hogy bizonyos élethelyzetek és problémák tisztázása több diszkréciót igényel. Most mehetsz órára.

Ezzel befejezettnek ítélte a beszélgetést. Nincs mit tenni, ezt rendesen megszívtam. Igazgatói! Bakker! Hülye liba! Füstölögve hagytam el az irodát, és arra gondoltam, hogy ennél rosszabb már nem is lehet egy nap. Ha csak sejtettem volna!

2. ANYU

A suliban ezek után már mondhatni unalmasan telt a nap. Az órák egyhangú rendben követték egymást, az égbolt pedig egyre szürkébb lett a környékre telepedő kérlelhetetlen esőfelhők miatt. Az utolsó óra után a srácok el akartak menni kajálni, hogy nyugodtan kitárgyaljunk mindent, de leráztam őket. Nem feltétlen a verseny miatt, négyig belefért volna, de a hangulatom mostanra olyan bosszús volt, hogy semmi kedvem nem volt a lököttségeiket hallgatni. Hazaérve természetesen egyedül találtam magam, az őseim még javában dolgoztak. Bedugtam a fülhallgatóm és megpróbáltam kizárni a fejemből a sok szart és az előttem álló úszásra hangolódni.

Kajáltam, majd elkezdtem évek óta megszokott verseny előtti rituálémat. Megvolt mindennek a módja és a helye. Ez hoz mindig szerencsét. Az úszónadrág, a papucs, a törölközők táskába rendezésének a módja és sorrendje, a sportital a hűtőből, az energiaszelet a verseny utánra, mind–mind megnyugtató rendben azt a célt szolgálták, hogy a gondolataimat kiürítsem, felkészítsenek a megmérettetésre, hogy megnyugtassanak és felspannoljanak egyszerre, és hogy biztonságérzetet adjanak. Ez volt a kabalám. Eddig bevált. Ha ezt csináltam, mindig jól sikerült a szereplésem. De aznap nem védett meg semmitől.

Időben elindultam, mert az uszoda elég messze, majdnem a városon kívül volt. Közel egy órát kellett buszoznom. A megállótól a viharkabátom kapucnija alá bújva gyalogoltam, és igyekeztem kizárni ezt a szerencsétlen napot a tudatomból. A sport más téma. Odakoncentrálok, és menni fog. Ennek nincs köze a sok baromsághoz, ami egész nap a nyakamba zúdult. Csak a víz van és én, minden más megszűnik.

Túl voltam az átöltözésen, és lementem a medencéhez. Lepakoltam a törölközőmet és a cuccomat egy padra, majd az órámat ellenőrizve elkezdtem volna bemelegíteni, amikor egy férfi állt meg előttem, pólóján RENDEZŐ felirattal.

– Te vagy Sebastian Herzog? – kérdezte kissé zavartan.

– Én – feleltem bizonytalanul.

Fogalmam sem volt, mit akarhat. Talán a regisztrációmmal vagy a nevezésemmel van valami gond? Nem találják, hol vagyok leigazolva? A nevezési díjat időben átutaltuk, azzal nem lehet gond. Eddig sose fordult elő ilyesmi, mindig az edzőm intézett mindent a versenyekkel kapcsolatban.

Aztán hirtelen elfogott valami rossz érzés. Úgy éreztem, nem akarom tudni, mi következik, nem akarok továbblépni, meg akarom itt állítani az időt, mert csak valami nagyon rossz jöhet ezután. Elemi erővel tört rám valami egészen mélyről jövő félelem. Nem tudtam mire vélni az egészet.

– Gyere velem, légy szíves! – hangja bizonytalan volt, egész halk, és mintha valami sajnálatféle áradt volna a szeméből. A félelmem egyre erősödött, pár pillanatig dermedten néztem, de aztán erőt vettem magamon, igyekeztem megzabolázni aggodalmamat, és elindultam utána.

Az uszoda nagyközönség számára nyitott részét egy nagy üvegkapun át hagytuk el, és egy hosszú folyosóra értünk, amelyből számtalan ajtó nyílt, gondolom, irodák. Az egyiken bekopogott, majd válaszra sem várva benyitott, és előreengedett. Belépve már semmi sem állíthatta meg a bennem örvénylő és egyre erősödő rossz érzéseket. Két egyenruhás rendőr és az apám várt rám. Úgy léptem hátra, mintha az időben is visszaléphettem volna. Olyan rettegéssel néztem az elém táruló képet, mintha öt éhes tigris várt volna rám a szobában.

Apám mindig felszegett feje most lehajtva, tartása görnyedt, szeme vörös, arcán leplezetlenül folytak a könnyek. Még egyet próbáltam hátra lépni, de beleütköztem az ajtóba. Ennek nagyon nem így kéne lennie, ez csak valami rémálom lehet! Ez valami tévedés! Anyu! Anyu biztos ideért már, és lent várja, hogy kezdődjön a verseny. Már itt kell lennie, mindig időben érkezik, és reggel megígérte. Biztos, hogy itt van! Megígérte! – próbáltam leküzdeni a rám törő, mindent elsöprő pánikot.

– Hol van anyu? – kiáltani szerettem volna, de a torkomon alig jött ki hang, kérdésem csak halk suttogás volt.

Az egyik rendőr közelebb lépett hozzám egy lépést, és mély levegőt vett, mielőtt megszólalt.

– Nagyon sajnálom. Édesanyádat súlyos autóbaleset érte. Egy kanyarban megcsúszott az autója, és egy fának ütközött. Sajnos olyan súlyos sérüléseket szenvedett, hogy a kiérkező mentők már nem tudták megmenteni az életét. Fiam, fogadd részvétünket! Édesanyád meghalt.

Mintha megdermedt volna körülöttem a világ. Nem érzékeltem semmit, nem tudtam mozdulni sem. Mintha én is megfagytam volna. Pár másodperc múlva kicsit összeszedtem magam. Ez nem lehet… Ránéztem a telefonomra, hátha hív, hogy itt ül a lelátón…

– Nem… Ez nem lehet… Mindjárt itt lesz… csak sok dolga volt ma, biztos… biztos… csak dugóba került vagy ilyesmi, tévednek, biztos, hogy nem ő az, ő mindig itt van a versenyeimen, jönni fog – dadogtam totál értelmetlen dolgokat, egyre jobban összezavarodva. Remegni kezdett a kezem, a szoba pedig egyre kisebbnek tűnt.

– Sajnálom, nem tévedés – nézett együttérzőn a szemembe a másik rendőr.

A kezem annyira reszketett, hogy elejtettem a mobilomat, ami hangos puffanással landolt a padlón. Nem hajoltam le, hogy felvegyem, el sem jutott az agyamig, hogy ez lenne a természetes reakció, csak bámultam riadtan a földön fekvő készüléket, mintha attól várnám a segítséget. Aztán az apámra néztem. Kérlek, mondj valamit, mondd, hogy nem ez történt, a rendőrök rosszul tudják, kérlek, mondj valamit – imádkoztam hozzá némán magamban. De nem mondott semmit, leroskadt egy székre, az arcát a tenyerébe temette. A válla rázkódott. Soha életemben nem láttam még senkit, egyetlen embert sem ennyire összetörve. Igaz… Anyu… Anyu… Ne…!

– Rosszul vagy? – a kérdése csak mint valami álom, nagyon tompán jutott el az agyamig.

– Hívjátok ide az orvost! – hallottam egy másik hangot, de minden egyre zavarosabb lett. Ki kell jutnom ebből a szobából, nincs levegő…

– Semmi baj, fiam, mindjárt jobb lesz. Nagy megrázkódtatás ért. Próbálj mélyeket lélegezni!

Forogni kezdett velem a világ. Éreztem, hogy könnyek csorognak az arcomon, és egy ambulance feliratú pólós fickó valamit beszél hozzám. Nem emlékszem, mikor jött oda. Ahogy arra sem emlékeztem, hogy mikor ültem le a földre, vagy hogyan kerültem oda. Valaki segítsen kijutni innen! Nem kapok levegőt!!! Tompán érzékelem, hogy a mellettem lévő férfi még mindig hozzám beszél.

– Tudom, hogy nehéz, de azért vagyunk itt, hogy segítsünk. Figyelj rám! Segítek neked, csak csináld azt, amit mondok! Figyelj rám, és fújd ki lassan a levegőt, mert nem lélegzel rendesen. Csak rám figyelj! Úgy lélegezz, ahogy mondom, rendben? Fújd ki a levegőt! Próbálod kapkodni a levegőt, de nem tudod, amíg ki nem fújod. Gyerünk!… Még mindig venni próbálod a levegőt, de nem fog menni, amíg rendesen ki nem fújod. Lélegezd ki! Ez az! Most amíg ötig számolok, lélegezz be… egy, kettő, három, négy, öt. Tartsd bent! És most fújd ki! Jó lesz, még egyszer…

Igyekeztem a férfi hangjára összpontosítani, mert más szilárd pont nem volt. Próbáltam csinálni, amit mond, mert azt mondta, segít. Remegtem, de a kép kezdett tisztulni. Zsibbadt a kezem és a lábam… A következő kilégzés hangosan hagyta el a tüdőmet, és ezzel együtt felszakadt belőlem a zokogás…

GÁBOR

Nem értem…

Mintha valami párhuzamos dimenzióba csöppentem volna, ahol minden rossz és szürke. Egy idegen világ, ahol minden ugyanúgy néz ki, mint otthon, mégis más. Itt hideg van, és nincs levegő. És semmit sem értek. Hogyan történt ez? Mi történik?

Még itt van az illatod az orromban.

Még érzem a kezed melegét, ahogy reggel búcsúzóul megöleltél.

Ez nem lehet…

Azt mondtad: Viszlát este!

De már nem jössz többé haza!

Itt maradtam… itt maradtam nélküled… egyedül… vele!

Vele.

Gyűlölöm.

Csak állok itt, ebben a hülye uszodában, és őt nézem bambán… sokkot kapott… Mentősök próbálják észhez téríteni.

Gyűlöltem őt mindig is, az első pillanattól. Mégis most arra gondolok… egyedül ő tudja, ő érzi azt, amit én. Hogy a világ soha többé nem lesz már olyan, mint ma reggelig volt.

November 1.

LUCA

Amint leszálltam a vonatról, mélyet szippantottam a levegőből. Itt a Mátrában egész más illata van, mint otthon, Budapesten. Tisztább, frissebb, mint egy korty víz a szomjazónak. A szám automatikusan mosolyra húzódott, ahogy szaporáztam lépteimet a buszállomásig. El akartam érni az öt perc múlva induló buszt, hogy mielőbb ott lehessek. Szerencsém volt, a sofőr már az ajtót zárta, amikor meglátott szaladni.

– Hová ilyen sietve, kisasszony? – kérdezte vidáman, amikor megváltottam a jegyem.

– A dédimhez – feleltem boldog mosollyal. – Köszönöm, hogy megvárt!

Az út nem egészen húsz percig tartott, majd öt perc séta a falu központjától. Számtalanszor megtettem már ezt az utat egyedül. Amikor anyuéknak túl sok minden összejött, és nem fért bele az életükbe egy két–három napos vidéki kiruccanás, általában önként jelentkeztem, hogy meglátogatom a dédit. Mindig olyan érzésem volt, mintha ez lenne a második otthonom, a kis hegyi falucska levegője feltöltött élettel, nyugalma pedig átjárta a pórusaimat. Ahogy lenyomtam a kerti kapu kilincsét, éles kutyaugatás hangzott fel, mely fenyegetőn közeledett.

– Buksi, nyugi, csak én vagyok! – mondtam a házőrzőnek, aki a hangomat hallva elcsendesedett, komótosan megszaglászott, majd kényelmes, öreges tempóban visszabotorkált óljába.

– Szia, dédi, megjöttem! – kiáltottam a házba lépve.

– Csakhogy itt vagy, Lucus! Vártalak nagyon! Hogy utaztál?! – ölelt át nevetve az én drága dédnagymamám. Válaszomat meg sem várva sürgetett. – Gyere gyorsan, míg meleg a leveske! Biztos megéheztél a hosszú úton. Aztán mesélj, mi újság a fővárosban?

– Nagyjából a szokásos. Anyuék dolgoznak, Bori boldog Andrissal, Hanga csapong, ahogy szokott. A fiúk meg nyúzzák anyut, hogy korizhassanak.

– És te hogy vagy, drágám? – kérdezte csillogó szemmel.

– Jól. Igyekszem a tanulással, már csak egy évem van a felvételiig. Remélem, sikerül bekerülnöm az orvosira.

– Sikerülni fog! Olyan okos vagy, hogy egész biztos sikerül! – majd elgondolkodva a szemembe nézett. – Hanem hallgass rám, ha megetted, beszédem van veled.

– Befejeztem, finom volt – fordultam teljes testemmel dédi felé, hogy jelezzem, figyelek.

Az arca megváltozott. Mélyet sóhajtott, és lassan kifújva a levegőt tekintete mélyebb lett, szájáról eltűnt az egyébként mindig ott ülő játékos mosoly. Ismertem ezt az arckifejezést. Megint látott valamit.

A dédit különös asszonynak tartják a faluban. Tisztelik bölcsességét, és nagyon sokan szeretik jó szíve és kedvessége miatt, ezért elnézik neki, ha olykor furcsa dolgokat mond. Viccesen persze megjegyzik néha, hogy boszorkány, és van, aki kicsit tart is a szokatlan álmaitól. Főleg azért, mert bár első hallásra általában senki nem tudja értelmezni őket, utólag mindig kiderül, hogy a dédi előre sejtette a nagyobb események bekövetkeztét.

Én mindig áhítattal és izgalommal hallgattam, ha az álmairól beszélt, és bár állítólag én szoktam a leghamarabb megérteni, hogy sokszor homályos szavai mit takarnak, őszintén szólva sokszor én is csak a sötétben tapogatódzom, és a megérzéseimre hagyatkozom, amikor meg akarom fejteni látomásait. Most is izgalommal teli kíváncsisággal vártam, mit fog mondani.

– Jegyezd meg jól, amit mondok! – kezdte. Szava halk volt, de komoly, határozott és erőteljes. – A sorsotok most megfordulhat. Nagy súlya lesz tetteidnek! Tegnap újra megtörtént! Egy újabb kör nyílt. Az, aki mindig is hozzád tartozott, rövidesen útra kel, hogy ismét rád találjon. Még nem tudja, hogy téged keres, de az események immár megállíthatatlanok. Hogy ezúttal hogyan zárul a kör, az csak rajtad múlik. Változtass! A te hatalmadban áll, hogy most megtörd a sötétség erőit. Ne félj! Merj hinni és szeretni! A szíveddel láss, hogy jól láss. Csak a szíveddel, mert a szemed megcsal! – amint befejezte, vett egy mély levegőt, majd a szemét lehunyva biztatóan megszorította a kezem. Amikor újra felnézett, a szemében újra a megszokott huncut fények játszottak, száján pedig vidám mosoly látszott.

– Sütöttem ám almás pitét! Még mindig az a kedvenced? – kérdezte, és lassan felállva a tűzhely mellett lévő nagy tepsi felé vette az irányt.

– De jó! Igen, imádom! – feleltem lelkesen, miközben minden erőmmel az előbb elhangzottakat próbáltam memorizálni. Beleharaptam a süteménybe, és közben egyre azon járt az agyam, hogy mit jelent ez az egész. Nagyon komolyan hangzott. Sorsfordító események előtt állok. És rajtam múlik, hogy mi lesz. Ettől kicsit megijedtem. De ki az, aki mindig hozzám tartozott? Alex? Igen, az lehet, ő a barátom, amióta az eszemet tudom. De neki miért kellene útra kelnie, hogy megtaláljon? Hiszen mindig is ott voltam neki. Ha viszont valaki olyan keres, aki nem volt mindig mellettem, az hogy tartozhatott mindig hozzám? És min kellene változtatnom? Miféle sötét erőkkel kell szembenéznem? Hű, ez az egész még zavarosabb, mint a dédi látomásai általában.

A hétvége csodásan telt, és bár eleinte sokat tépelődtem, hogy kibogozzam a dédi szavainak értelmét, egy idő után rájöttem, teljesen feleslegesen járatom az agyam. Ha itt lesz az ideje, minden a helyére kerül. Remélem, időben világossá válnak majd a tanácsai. Egyelőre azonban úgy tűnik, nincs más dolgom, mint várni. Csak tudnám, mire.

3. BARÁTOK

Zsibbadtan ültem a rendőrautó hátsó ülésén. Kaptam valami nyugtatót, amitől úgy éreztem magam, mintha hangtompítót raktak volna az érzéseimre és a gondolataimra. Aztán a két rendőr azt mondta, hazavisz minket, hogy ne vezessen apám ilyen állapotban. Fogalmam sem volt róla, ő hogyan került egyáltalán az uszodába. Mindegy is. A házba lépve mindketten megtorpantunk. Egyikünk sem lépett beljebb hosszú másodpercekig, csak álltunk szerencsétlenül, mintha soha nem akarnánk tovább indulni. Végül apám esetlenül bement és eltűnt a hálószobájukban. Én még mindig ott toporogtam az ajtóban. Egy idő után ólmos fáradtság tört rám, gondolom, a nyugtatótól. Elbotorkáltam a szobámig, villanyt se gyújtottam, úgy, ahogy voltam, melegítőben, úszónadrágban bedőltem az ágyba, és szinte azonnal mély álomba zuhantam.

Amikor felébredtem, még mindig tompának éreztem magam. Lassan tértem magamhoz, és a felismerés, hogy mi történt tegnap, nem rázott meg annyira, mint logikus lett volna. Ebből arra következtettem, hogy erős és hosszan ható nyugtatót kaptam. Reméltem, hogy még jó sokáig kitart a hatása. A másik oldalamra fordultam, és az égboltot bámultam. Nem voltak felhők, sütött a nap. Vajon mennyi lehet az idő? Milyen nap van? Kéne iskolába mennem? Nem, az lesz a legjobb, ha ma nem mozdulok ki. Órákig fekhettem az ablakomon át az égboltot bámulva, aztán valamikor újra elaludtam.

Amikor kinyitottam a szemem, kezdett sötétedni… Vagy világosodni?

Reggel van vagy este? És milyen nap van? Mióta fekszem itt? Nem számít, itt egész jó, ha csak itt fekszem, és nem megyek ki a szobámból, talán nem lesz rosszabb… Itt maradok az ágyban. Este lehet, mert sötétedik. Pisilnem kell, de ahhoz fel kéne kelnem. Inkább még kibírom. Újra elaludtam. Amikor kinyitottam a szemem, sötét volt. Nagyon kellett pisilnem. Muszáj lesz felkelnem. Csak még egy kicsit maradok, egy kicsit még bírom. Ki tudja, mi történik, ha felkelek az ágyból, semmi kedvem hozzá. Na jó, most már lassan fáj, annyira kell, csak kimegyek, pisilek, és jövök is vissza. Fel kell kelnem.

Nagy nehezen kibotorkáltam a vécéig. Olyan volt, mintha nem lenne teljesen stabil a talaj. A fürdőszobában aztán megmostam az arcom, és a csorgó vizet bámulva rájöttem, hogy iszonyú szomjas vagyok. Mióta nem ihattam? Fogtam a fogmosópoharam és teletöltöttem. Aztán még egyszer. Kicsit kevésbé éreztem másnaposnak magam. A szobámba visszaérve azonban már nem vonzott úgy az ágy, mint amilyen nehéz volt elhagyni.

Odakint kezdett világosodni, tehát az kiderült, hogy reggel van. De arra még nem sikerült rájönnöm, hogy milyen nap. A szoba egyre fojtogatóbbá vált. Lementem a lépcsőn, belebújtam a kabátomba és az egyik cipőmbe, és kiléptem az ajtón. A friss reggeli levegő egy pillanatra mellbe vágott. Reszketni kezdtem, ezért jobban összehúztam a cipzáramat.

Fogalmam se volt, hová megyek. Csak lépkedtem minden cél nélkül. Közben igyekeztem minden gondolatot kizárni a fejemből. Nem, a gondolatok még nem jöhetnek, túl nehéz lenne őket elviselni. A nap lassan felkelt, és a csendes város egyre nyüzsgőbbé vált. Az utcákon egyre több ember ment a dolga után. Én is úgy tettem, mintha valami dolgom lenne, mintha igyekeznék valahova. De mi is az én dolgom? Suliban kéne lennem. Egy ideje már nem voltam, azt hiszem. Azt se tudom, milyen nap van. Talán hétvége. Igen, úgy tippeltem, nagyjából szombat lehet. A nyüzsgő belvárosi részt elhagytam és egy csendesebb kertvárosi részhez értem. Talán sose jártam még a városnak ezen a részén. Vagy csak nem emlékszem. Az ég lassan beborult, és az eső szemerkélni kezdett, de nem zavartak az arcomba csapódó hideg cseppek. Egy idő után aztán már fogalmam se volt róla, merre járok. Csak mentem, amerre szimpatikusnak éreztem az utcákat.

A gyomrom egy hangos kordulással hozta tudomásomra, hogy jó ideje nem látott már szilárd ételt. Hazamenni nem volt kedvem. A kabátzsebemben kezdtem kutatni. Szerencsére találtam pénzt. Már csak valami kajálda kéne. Nemsokára szembejött egy jókedvű csapat, nagyjából velem egyidősek. A tőlük kért útbaigazítás alapján hamar rátaláltam a hamburgeresre. Csak rágtam és nyeltem, mert tudtam, hogy muszáj, ízeket nem éreztem. Amikor elpusztítottam a hambimat, mentem tovább céltalanul. Összevissza kóvályogtam a városban, és már jócskán sötétedett, amikor hazafelé vettem az irányt. Nem volt kedvem hazamenni, de rettentő fáradtnak éreztem magam, és ahhoz hideg volt, hogy egy padra telepedjek le. Amint kinyitottam az ajtót, apám felkelt a kanapéról, ahol a telefonját bűvölve ült. Kifejezéstelen tekintettel nézett rám. A néhány másodperces néma csöndet végül ő törte meg:

– Hol voltál? – hangjából hiányzott a szokásos él és kioktatás, inkább csak üres kérdésnek éreztem.

– Sétáltam.

– Egész nap?

– Igen… nem tudtam… mit csináljak…

– Azt hittem, bementél az iskolába…

– Nem… Kellett volna? Azt hittem, szombat van…

– Péntek van.

– Ühm… és… megtennéd…? Igazolnád?

– Nem kell, beszéltem tegnap reggel az igazgatóddal. A helyzetre való tekintettel ő igazolja ezt a két napodat. Hétfőn kell menned legközelebb.

– Oké. Köszi.

– Hívtalak többször is, de nem vetted fel!

– Ó – előszedtem a telefonom és megnyitottam – három nem fogadott hívást láttam. Nem értettem: miért nem hallottam? Le volt némítva, de hirtelen nem tudtam, mikor állítottam át. Csak a versenyeken szoktam… persze, ugrott be a kép, de igyekeztem mielőtt megszabadulni, nehogy túl fájdalmas emlékek zúduljanak rám. – Üm, lenémítottam tegnap a verseny előtt, és elfelejtettem visszahangosítani. Bocs.

– Tegnapelőtt – mondta apám furcsán csendesen.

– Tessék?

– Tegnapelőtt volt a verseny – felelte halk, megtört hangon. Csak bólintással jeleztem, hogy értem.

– Ettél valamit? Nem vagy éhes?

– Nem… ettem… egy hamburgert. Kösz.

– Jól van. Most felmész a szobádba? – kérdezte bizonytalanul.

Bólintottam.

– Jó. Akkor… szia!

– Szia!

Elindult a hálószobába, én pedig egy darabig még bámultam utána. Aztán körbefordultam a nappaliban. Olyan fojtogatón csendes és üres volt az egész lakás, hogy szinte őrjítő volt. Bemenekültem a szobámba abban bízva, hogy oda kevésbé fészkelte be magát a némaság, de tévedtem. Leültem az ágyamra, és az egész nap visszatartott könnyeim immár feltartóztathatatlanul záporoztak.

A hétvége nagyjából így telt. Aludni nem nagyon sikerült. Vagy otthon kóvályogtam, vagy a városban. Hétfőtől nem sok minden változott, csak egy új helyszín került képbe, ahol bolyonghatok. Fabian és a többiek nem sokat beszéltek velem. Amikor először találkoztunk, biztosítottak részvétükről, aztán egy darabig kínos csend telepedett ránk. Majd halkan elkezdtek beszélni valamiről. Egy idő után azt vettem észre, hogy már valamivel távolabb állnak tőlem és belemélyedve elemeznek valami témát, amiről fogalmam sincs, hogy mi, és hogy került képbe. Én meg ott maradtam egyedül, némán. Később sem sokat szóltak hozzám. Gondolom, nem tudták, mit mondjanak, nyilván kínosnak érezték a helyzetet. Ahogy valószínűleg mindenki más is, mert senki nem szólt egy árva szót sem az illedelmes és ilyenkor kötelező részvétnyilvánításon kívül. Úgyhogy pár nappal később már tökéletesen magamra maradva lézengtem a szünetekben a folyosókon. Nem hibáztattam senkit. Én se tudtam magammal mit kezdeni. Én se tudtam, hogy mi tenne jót.

A temetés csütörtökön volt. Sokan eljöttek. Anyut sokan szerették. Nem emlékszem túl sokra. Felfoghatatlan volt, ami történik. Az emberek csendben, szipogva beszélgettek. Odajöttek hozzám, mondtak valamit, gondolom, a szokásos dolgokat. Nem hallottam, nem értettem. Olyan érzésem volt, mintha víz alatt lennék és nem tudnék feljönni a felszínre. A mellkasomat nyomta valami, a fülem zúgott, és olyan erős belső kényszert éreztem, hogy elfussak, hogy nem értem, hogyan tudtam ott maradni.

Eltelt egy hét és még egy. Jártam iskolába, és edzésre is. Aztán december lett. Nem változott semmi. Nem lett jobb, se könnyebb, mint ahogy minden közhely ígéri. A lakás ugyanúgy kongott az ürességtől, mint az életünk apámmal. Láttam, hogy ő is gyötrődik. Nem sokat beszéltünk, csak amennyit feltétlen muszáj volt. Inkább kerülgettük egymást. A kapcsolatunk nem lett jobb. Pillanatnyilag rosszabb sem. Inkább semmilyen.

A suliban sem változott semmi. Fabian, Mark és Peter azóta se sokat szólt hozzám. Én se kerestem a társaságukat. Szívesebben voltam egyedül. Néha azért odacsapódtam, mint egy néma szellem, de nem igazán tudtam részt venni a beszélgetéseikben. Nem tudtam követni.

Így volt december második keddjén is az ebédszünetben. Csak álltam mellettük, és az agyam valahol egész máshol járt. Magam sem tudom, hol. Néha próbáltam felvenni a fonalat, de nem igazán értettem, miről vitáznak.

– Mondom, hogy simán be lehetne ugratni a csajt, ne parázzatok már, nem lesz semmi gáz – hangzott Fabian érvelése, amikor megpróbáltam figyelmet erőltetni magamra.

– De ez akkor is túl durva – válaszolt Peter.

– Ha nem vagy benne, akkor nem vagy, de be ne köpj minket! – csatlakozott Mark Fabianhoz.

– Nem mondtam, hogy nem vagyok, de azért vannak kétségeim. Nem akarok nagy balhéba keveredni! – ódzkodott tovább Peter.

Egy idő után mindannyian rám néztek kérdőn. Megtorpantam. Mire készülnek? Totál lemaradtam.

– Bocs, de nem egészen voltam itt fejben. Nem tudtam követni. Mire készültök?

– Ó, ne már, kezdjem elölről? – akadékoskodott Fabian. – Na, oké, figyelj. Van az a végzős csaj, Erika. Odáig van érted! Szóval meghívhatnád a jövő heti karácsonyi buliba. Mi viszünk be piát. A csaj állítólag soha nem ivott még, biztos nem kell neki sok. Aztán ha picit iszik, biztos hajlandó lesz. Hát érted!

– Mi van? – kérdeztem ledöbbenve. Szerintem nem jól értettem, mostanában kicsit lassan jár az agyam.

– Ne már, mindig csak magadnak akarod az összes numerát? – förmedt rám felháborodva Fabian.

Teljesen ledöbbentem. Ez most komoly? Leitatni egy lányt, hogy benne legyen a szexben? Mi történik? Én eddig is ezekkel a srácokkal lógtam, vagy teljesen bedurvultak, amíg én nem voltam képben? Vagy eddig én is ilyen voltam??? Nem, azért ezt nem, ilyet nem csinálok! Szemét vagyok velük, kihasználom őket, de leitatni… Te jó ég…

– TE JÓ ÉG! Mi a francról beszéltek? Dehogy vagyok benne! – feleltem hápogva.

– Mi van, elszállt a kalandvágyad? – kérdezte Fabian csalódottan és lenézőn.

– Kaland? Miről beszélsz?! Ez sok minden, csak nem kaland.

– Ne csináld már, eddig mindig benne voltál a csajozós heccekben, sőt nagy részük a te ötleted volt.

– Ne… Nem, dehogy, én soha nem… Ez más – dadogtam összevissza, megzavarodva.

– A francba, Sebastian, ne játszd már a jó fiút, senki nem hiszi el rólad! – kezdett bepöccenni Fabian. – Ha te nem vagy benne, buktuk az egészet, mert érted van oda. Ne most kezdj már kényeskedni.

– Nem kezdek kényeskedni, de ez túlmegy a szemétségen! Biztos, hogy nem csinálom!

– Rohadj meg, amíg mi asszisztáltunk neked a csajozós dolgaidhoz meg ötleteidhez, addig jók voltunk! Most meg, amikor mi is szórakoznánk egy kicsit, nem vagy benne? Ne játszd el, hogy anyuci halála miatt felébredt a lelkiismereted. Mi az, félsz, hogy látja az égből, mekkora szemét vagy?

Fogalmam sincs, mi történt ekkor, az agyam teljesen elszállt. Ész nélkül rontottam Fabianra, aki a meglepetéstől és a lendülettől elvesztette az egyensúlyát, és hanyatt esett. Én pedig ráugrottam, és ököllel ütöttem az arcát. Szinte megőrültem a dühtől. Azt hittem, igazi barátok vagyunk. Most értettem meg, hogy az elmúlt hetekben igenis hiányzott. Hiányzott, hogy szóljon hozzám, hogy segíteni próbáljon, mert nagy szükségem lett volna egy barátra. De nem volt, egy másodperc alatt feladta, hogy megpróbáljon tenni valamit értem. Most pedig ő vádol engem, mert nem vagyok benne ebben az elképesztően szemét tervben? Képes előhozakodni, anyuval? Hogy meri megemlíteni egyáltalán anyut, a fejemhez vágni, hogy gyászolom, hogy mer az emlékével zsarolni, hogy mer… ilyen barát? Ennek semmi köze a barátsághoz! Éveken át azt hittem, sokat jelent a barátságunk. Bíztam benne. Erre ő most, amikor segítenie kéne… egy ilyen aljas tervbe akar belerángatni? Anyuval előhozakodva??? Nem láttam, nem fogtam fel, mit csinálok, csak ütöttem. Valaki szét akart szedni minket, de nem tudtam leállni, ütöttem tovább. Megütöttem azt is, aki le akart róla szedni… Az a valaki a földrajztanárom volt.

Az igazgatóiban ülve már nem éreztem dühöt. Csak mérhetetlen csalódottságot és még nagyobb ürességet, mint az elmúlt hetekben. Visszhangoztak a fejemben Fabian szavai. Tényleg én gondolkodom másképp? Anyu halála előtt benne lettem volna? Kirázott a hideg a gondolattól. Talán az elmúlt hetek fájdalma okozza, hogy ne akarjak másnak fájdalmat okozni? Vagy, ahogy Fabian mondta, attól félek, hogy anyu valahogy látja, mit teszek? Szégyenkezne miattam? Szégyellni kezdtem magam. Amiatt, amiket tettem. Amiatt, hogy korábban nem éreztem helytelennek, hogy másokat megbántottam. Amiatt, hogy Fabianékkal barátkoztam. Egyértelműen nem volt jó döntés.

Az igazgató lendületes léptekkel érkezett, és visszarángatta gondolataimat a valóságba. Nem kertelt sokáig:

– Sebastian! Tudjuk, hogy nehéz időszakon mész keresztül. De az ember nem veszítheti el teljesen az önkontrollját még a legnehezebb percekben sem. A diákok között teljes mértékben megengedhetetlennek tartjuk a fizikai erőszakot. Ez önmagában is minden alkalommal súlyos következménnyel jár. Te azonban nemcsak egy diáktársaddal szemben viselkedtél erőszakosan, hanem egy tanárodat is megütötted. Ez teljes mértékben elfogadhatatlan viselkedés. Sajnálom, de nem tudjuk és nem is akarjuk tolerálni a legkisebb mértékben sem ezt a fajta viselkedést. És ez már nem az első problémás ügyed ebben a tanévben. Idehívtam édesapádat, mert személyesen kell vele is közölnöm: eltanácsollak az iskolából.

Kirúgtak. Kirúgtak a suliból. Apám ki fog nyírni… Ennyit a barátokról. Fabiannak persze semmi baja nem lesz azon kívül, hogy szerzett egy–két sebhelyet. Most mi lesz? Mi van ilyenkor? Gondolom, máshova kell majd járnom, de hova vesznek fel így? Fel szokták egyáltalán venni valahova azt, akit már kirúgtak máshonnan? Lehet, hogy nem is fogok tudni tovább tanulni. De… egyetemre akartam menni. Mi van ilyenkor? Most akkor lőttek az egyetemnek? Apám biztos irtó dühös lesz. Ilyen gondolatokkal ültem a folyosón, amíg apámat vártam az igazgatói előtt. Jó pár perce bement már. Vajon mit beszélnek ennyit? Lehet, hogy meg tudja beszélni a dirivel, hogy mégse rúgjanak ki?

Hirtelen kinyílt az ajtó, és én úgy összerezzentem, hogy leesett a táskám, ami eddig a térdemen pihent. Apám egyedül lépett ki, és olyan lendülettel vette az irányt a főbejárat felé, ami a legkevésbé sem leplezte dühödt gondolatait. Tanácstalanul néztem utána. Most mennem kell, vagy mi van?

– Gyere már, mire vársz?! – förmedt rám, mintha csak meghallotta volna gondolataimat.

Sietve összeszedtem a cuccom, és szinte futnom kellett, hogy utolérjem. A kocsiajtót úgy vágta be, mintha az tehetne minden bajáról. Hazáig egy szó sem hagyta el a száját, némán vezetett. Láttam már párszor dühösnek és indulatosnak, de most ez a némasággal párosult forrongó indulat kivételesen megrémített. Nem értettem magamat. Máskor nem érdekelt, mit mond, mit szól vagy hogy mérges, vagy kiabál, vagy csapkod. Jó ideje nem aggódom már a reakciói miatt. Most mégis szorongva ültem mellette, és vártam, hogy kitörjön az indulata. De nem történt semmi.

Hazaértünk. Némán kiszállt a kocsiból. Én követtem a lakásba. Gondoltam, majd biztos ott kezdi el a mondandóját. De tévedtem. Egy szó nélkül bevágtatott a hálószobába, és bevágta az ajtót. Sóhajtva fújtam ki a levegőt. Még mindig rémülten álltam az ajtóban. Fogalmam sem volt, hogyan tovább, mi lesz most velem. Bárcsak itt lenne anyu! Ő higgadtan megoldaná a dolgot, lecsillapítaná apámat, és elintézné, amit ilyenkor kell… Nagyon hiányzik. Újra azon kaptam magam, hogy nem bírom visszatartani a könnyeimet. Felmentem a szobámba, és nem fojtottam vissza tovább pocsék hangulatomat. Többet sírok, mint egy újszülött. Normális ez így? Ne haragudj, anyu, valahogy nagyon nem megy nélküled. Azt hiszem, eléggé elcsesztem. Mit csináljak? Válasz persze nem volt, csak a néma és üres lakás.

Megint nem aludtam egész éjjel. Annyi szar kavargott a fejemben, hogy egy idő után úgy éreztem, szétszakad. Aztán reggel lett. Szerda reggel. Mindenki másnak a világon egy átlagos hétköznap reggel. Olyan egyedül éreztem magam, mintha a világűrben lennék. Minden ismerősöm most készül, hogy induljon a suliba, ahol találkozni fognak a barátaikkal. Az anyukájuk segít nekik, hogy rendben, időben el tudjanak indulni. Na jó, ezt abbahagyom, és megpróbálom nem sajnálni magam tovább, mert ebbe így beleőrülök. Anyu biztos azt mondaná, hogy szedjem össze magam. Hogy fogjak hozzá, és lépésenként oldjam meg a dolgaimat. Végül is nem vagyok már gyerek, elmúltam tizenhat, képesnek kell lennem kezelni a problémáimat.

Tanácstalanul lebotorkáltam a konyhába, nem tudtam, mi fog fogadni. Apám még otthon volt, a szokásos kávéját kortyolgatta. Bizonytalanul álltam meg a konyhapult előtt, és arra vártam, hogy elkezdődjön a tegnap délután óta érlelődő fejmosás. Hiába vártam, egy szót sem szólt, teljes mértékben levegőnek nézett.

– Szia! – próbálkoztam bizonytalanul.

Nem érkezett semmi válasz.

– Oké, tudom, hogy hülye voltam, egyszerűen elszállt az agyam – szünet. Csend. – Nagyon sajnálom… – próbálkoztam tovább valami kommunikációt kezdeményezni. Hiába. – Ne csináld ezt, légyszi, szólalj már meg! Azt se tudom, mi lesz most. Felvételiznem kell egy másik gimibe, vagy…

Ekkor szó nélkül felállt, fogta a kocsi kulcsát és elment.

Hát ez remekül ment – gondoltam kétségbeesve. A lakás nyomasztó csendje úgy vett körül, mintha meg akarna fojtani. Oké, akkor próbálok én lépni, legalább lefoglalom magam.

Egész nap az iskolák honlapjait böngésztem. Kinéztem néhány szimpit a közelben, arról azonban persze egyik honlapon sem találtam egy szót sem, hogy miként kell eljárni, ha év közben egy másik gimiből kicsapott diák szeretne felvételt nyerni. Fogalmam sem volt, hol keressem, hol vannak ezek a dolgok szabályozva. Egy idő után besokalltam a reménytelen keresgéléstől, és kikapcsoltam a gépem. A futócipőm a szoba sarkában hívogatóan nézett vissza rám. Oké. Akkor futás. Az mindig jót tesz, lenyugtat, kikapcsol, rendezi a gondolatokat…

Tizenöt kilit futottam, mire valamennyire higgadtabbnak éreztem magam. Bő egy óra múlva értem haza. Apám otthon volt, de be volt zárkózva a hálószobába. Bekiáltottam egy sziát, de válasz nélkül maradt, így nem erőltettem tovább a dolgot, és felcaplattam a szobámba. A feszültség és a szorongás, amit a futással kiadtam magamból, lassan visszakúszott a mellkasomba. Mély sóhajjal próbáltam szabadulni tőle. Hasztalan.

GÁBOR

Tudtam, hogy csak a baj lesz ezzel a szemét kis taknyossal. Nem tudom, mit tegyek, Julia, megőrülök. Amúgy is alig tudok létezni… képtelenségnek tűnnek nélküled néha még a legegyszerűbb dolgok is, hogyan boldoguljak még ezzel is?

A rohadt életbe, tudom, hogy megígértem, de képtelen vagyok rá. Ez a kis szarházi. Pont azt teszi, amit eddig is. Senkivel és semmivel nem törődve kavarja a szart.

Ő tehet mindenről. Megint csak a baj van vele. Verekszik. Kirúgatja magát. Jellemző. A vére. Milyen gyereknek jut eszébe megütni a tanárát? Most mihez kezdek ezzel a kis élősködővel?

Rendben. Másfél év. Valahogy túl leszek rajta. Megígértem. Megteszem. Vigyázok rá. De másfél év és engem elfelejthet.

4. APA

Egész éjjeli forgolódás után ötkor feladtam az ágyammal folytatott szokásossá vált harcomat, és lementem. Teljes csend volt a lakásban, apám hálószobájának ajtaján ugyan kiszűrődött egy kis fény, de nem tudtam eldönteni, hogy már felébredt és azért ég a villany, vagy úgy maradt még este. Egy pillanatig füleltem, de semmi motoszkálást nem hallottam, úgyhogy arra jutottam, hogy még alszik.

A konyhába lépve nem igazán jutott eszembe, miért is jöttem le. Nem tudtam mit kezdeni magammal, ezért elkezdtem pakolni a tiszta edényeket a szekrénybe, a szennyest a mosogatóba. Aztán gondoltam egy kávé talán segítene kitisztítani a fejem. Annyit készítettem be, hogy apámnak is bőven jusson. A bögrémért nyúltam, amikor megállt az ajtóban, ajkán gúnyos–keserű mosollyal:

– Mióta vagy ilyen házias? – vetette oda.

Nem tudtam, mit reagáljak. Egypár pillanatig zavartan bámultam, majd benyúltam a szekrénybe, hogy az ő bögréjét is elővegyem. Töltöttem mindkettőnknek, és jó jelnek véltem, hogy elfogadta a felé nyújtott italt.

– Keresgéltem a neten… – kezdtem bizonytalanul. – Néztem a sulikat, de nem tudom, hol találom meg, hogyan lehet, vagy lehet–e évközben bejutni… – Flegmán rám emelte tekintetét, és úgy nézett rám, mintha valami szörnyű szemtelenséget mondtam volna.

– Segítenél? – folytattam rosszalló tekintete ellenére. Gondoltam, legalább most van rá esély, hogy reagál valamit… bármit.

– Mit akarsz, mit segítsek? – megdöbbentem a hangjából áradó gyűlölettől.

– Öhm. Hogy hogyan lehet bekerülni évközben… Nem találtam sehol… Segítenél kideríteni, hogy mit kell tennem? Mert oké, hogy tavasszal vannak felvételik, de nekem most egyénileg kell felvételiznem, vagy mi van ilyenkor… – a szemében szikrázó harag továbbra sem enyhült, így egyre bizonytalanabbul folytattam mondandómat, végül aztán jobbnak láttam elhallgatni. Némán vártam a reakcióját. Körülbelül egy perc feszült csend után egyszerűen hátat fordított, és elindult kifelé a konyhából. Nem bírtam tovább elviselni ezt a néma feszültséget, és gondolkodás nélkül kitört belőlem az elkeseredettség:

– Mit akarsz, mit csináljak? Már mondtam, hogy sajnálom! Mondtam, tudom, hogy elszúrtam, de próbálom rendbe tenni! Miért nem segítesz? – kiáltottam utána felháborodva.

Indulatosan megfordult, és egy nagy lépéssel visszajött a konyhába.

– Szerinted ennyi? Bocsánatot kértél, és ezzel minden el van intézve, innentől kezdve meg takarítsam én a moslékot utánad? Szerinted nekem nincs más dolgom, mint a szaros életedet rendezni? Egy elkényeztetett, beképzelt kis senki vagy! Megszoktad, hogy bármit megtehetsz, anyád majd rendet rak utánad, de ő már nincs itt. Rám ne számíts! Jobb lenne, ha inkább valami munka után néznél, mert ha betöltöd a tizennyolcadik éved, elhúzod innen a csíkot! Én nem foglak eltartani.

Ez szíven ütött. Komolyan gondolja? Másfél évem van, és kidob? Hogy mondhat ilyet? Nem értem, mit tettem, hogy ennyire utál.

– Nem kell, hogy elrendezz mindent! Én megpróbáltam, de egyedül nem megy. Csak egy kis segítséget kértem! – kiáltottam kétségbeesve.

– Te cseszted el, miért segítsek?

– Hogyhogy miért? Kitől kérnék segítséget? Te vagy az apám! – kiabáltam a dühtől szinte remegve.

– NEM VAGYOK AZ APÁD! – ordította magából kikelve.

Kijelentése szinte visszhangzott a konyhában beállt néma csendben. Néhány pillanatig fel se fogtam, amit mondott. Ez képtelenség.

– Mi…? Mi az, hogy…? Miről beszélsz…? Hogy…? – dadogtam összevissza. Sehogy sem sikerült rendeznem a fejemben kavargó egyre sötétebb maszlagot.

– Úgy, ahogy mondtam – felelte sokkal higgadtabban, ez azonban sokkal ijesztőbb volt, mintha még mindig az észvesztő düh beszélt volna belőle. Mert így már sokkal igazabbnak hangzott. – Nem én vagyok az apád.

Hiába próbáltam lerázni ezt a képtelenséget. Hiába próbáltam a haragra vagy a gyászra fogni. Kijelentésének értelme lassan kúszott be a tudatomba, és pillanatról pillanatra járta át minden porcikámat, melynek következtében olyan érzésem támadt, mintha sorban fagynának meg a belső szerveim. Próbáltam értelmet keresni abban, amit mond. Nem, ez tuti nem jön össze, én 2002. június 12–én születtem, az esküvőjük pedig 1997–ben volt, tehát már öt éve házasok voltak, szóval… ezt nem veszem be…

– Ezt nem veszem be, nem hiteted el velem, hogy anyu megcsalt téged, tudom, hogy… – kezdtem, de a szavamba vágott, meglepően higgadtan.

– Nem is tette – sóhajtotta keserűen.

– Nem értem… – tátogtam értetlenül.

– Nem csalt meg – tette egyértelművé, mire gondolt az előbb.

– De… az előbb azt mondtad, hogy…

– Anyádat megtámadta és megerőszakolta egy férfi, és te ennek az erőszaknak a következménye vagy – mondta hideg gyűlölettel.

Elkezdett forogni velem a világ, de muszáj volt észnél maradnom. Vettem egy nagy levegőt. Még egyet.

– Anyut… megerőszakolta valaki? – suttogtam, és nem tudtam felfogni ezt a borzalmat. Valaki megtámadta. Bántotta. Meg… Úristen! Ez nem lehet igaz. – Hogy? – csak ennyit bírtam kinyögni.

– Egyedül volt otthon. A támadója kifigyelte.

– És… és én akkor? – dadogtam. – De… sose. Nem tett vagy mondott soha semmit, ami… – eszembe jutott anyu kedves arca, az örökké mosolyra húzódó szája és huncut szemei. Semmi jelét nem mutatta soha, hogy valaha a múltban ilyen szörnyű támadást kellett átélnie.

– Titkolta előtted.

– De ez. Hogy én… ez akkor se biztos – próbáltam fuldoklóként utolsó kapaszkodót keresni. – Nem lehet… úgy értem… Hogy… Hogy lehetsz… Miért olyan biztos… hogy én… akkor?

– Mert nekem nem lehet gyerekem – felelte most már egész halkan, de ugyanolyan hidegen, ahogy mindig beszélt velem. – Nagyon szerettünk volna, mindent megpróbáltunk, amit lehetett, éveken át jártunk orvoshoz. A kivizsgálások mindig ugyanazt az eredményt hozták: ő egészséges volt, én viszont képtelen vagyok gyereket nemzeni.

Perceken át tartó néma csendben próbáltam felfogni azt, amit mondott. Nem sikerült.

– Nem. Ez… Nem lehet – mondtam levegő után kapkodva.

Apám bement a nappaliba és két közepes dossziéval tért vissza egy rövid perc múlva. Lerakta elém a konyhaasztalra.

– Tessék, ennek majd hiszel. Ezek a meddőségi központ orvosi vizsgálatainak eredményei, a másikban pedig a rendőrségi jelentések és bírói végzések vannak a támadással kapcsolatban. Jó olvasást! Mennem kell!

Az ajtó csapódására összerezzentem. Mint két vérszomjas, támadni készülő, pokoli bestiára, úgy néztem az előttem lévő két dossziéra. Ez képtelenség. Nem lehet igaz.

Remegő kézzel nyitottam ki az első mappát, és olvasni kezdtem. Ahogy mondta, orvosi vizsgálatok sora. Egy csomó dolgot nem értettem belőle, de az egyértelműen kiolvasható volt belőlük, hogy amit apám mondott, az igaz. Nem lehet gyereke. Biztos, hogy nem ő a biológiai apám.

Lassan nyúltam a másik irattartóhoz, mintha valami régi gonosz szellemet engednék ki, ha felnyitom, mely sötétségbe fogja borítani a világot… vagy csak az életemet.

Ott állt benne minden feketén–fehéren. Rendőrségi feljelentés: 2001. szeptember 25–én egy ismeretlen tettes súlyosan bántalmazta és megerőszakolta… orvosi leletek… jegyzőkönyvek… rendőrségi nyomozás részletei… a tettes: Tobias Becker… ezek szerint így hívják az igazi apámat… a bírósági tárgyalás… bevallotta tettét…

Hánynom kell.

Harmadszor próbáltam egy kis vízzel nyugtatni háborgó gyomrom és kavargó fejem, amikor végre úgy éreztem, kimehetek a fürdőszobából. Tévedtem. Azonnal visszafordultam, újra hánynom kellett. Már nem volt bennem semmi, csak öklendeztem. Anyut megerőszakolták. Valami elmebeteg állat kifigyelte, mikor jár haza, hogy esténként néhány órát egyedül van, amíg a férje haza nem ér, becsengetett, és…

Szegény anyu…

Hogy tudott ezen túljutni…

És én ennek az őrült elvetemült… undorító féregnek vagyok a…

Újra öklendezni kezdtem…

Nem bírtam megzabolázni összevissza cikázó gondolataimat, melyek mintha készakarva kínoznának, egyetlen fojtogató téma körül keringtek.

Miért szült meg? Hogy tudott felnevelni? Hogy tudott szeretni? Hogy volt képes másnak látni, mint ami vagyok? Egy utolsó, szemét erőszaktevő fia. Egy rémálom következménye.

Nem lett volna szabad megtörténnie.

Nem lett volna szabad megfogannom.

Nem lett volna szabad megszületnem.

Újra hánytam.

Persze, hogy apám gyűlöl. Nem is tehet mást. Nincs ember, aki el tudná viselni annak a mocsoknak a fattyát, aki ilyet tett a szerelmével. Őt is arra a napra emlékeztetem. Minden pillanatban. Büntetés vagyok neki. Átok.

Olvastam a jelentést. Amikor hazaért, anyut eszméletlenül, összeverve találta a nappaliban, a lakás feldúlva… Anyu védekezni próbált. Nem volt elég ereje.

A fürdőszoba kövén ülve már semmire sem akartam gondolni. Azt akartam, hogy többé ne legyenek gondolataim, ne legyenek emlékeim, üres legyen a fejem. Iszonyúan rázott a hideg. Nem bírtam abbahagyni a hányást. Nem bírtam abbahagyni a sírást. Egy idő után kimerülten terültem el a fürdőszoba kövén. Nem akartam többé mozdulni. Reszkettem.

Talán elaludtam, vagy elájultam a kimerültségtől, de jótékony sötétség vett körül. Hideg volt és üres. Mint a világűr. Egyedül voltam. A semmiben lebegtem.

Rémülten ültem fel, és először nem tudtam, hol vagyok. Teljes sötétség. Aztán emlékezni kezdtem. A fürdőszoba. Azóta besötétedett.

Nehézkesen álltam fel, mintha ólomsúlyok húznának vissza. Bizonytalanul indultam az ajtó felé. Szerencsére gond nélkül értem el a szobámat. Lerogytam a földre, és csak bámultam magam elé. Nem akarok mozdulni. Órákon át ültem ott mozdulatlanul. Hallottam, hogy közben hazaért az apám. Nem nézett be hozzám, sose tette. Nem köszönt, és én se köszöntem. Csak bámultam a padlót. Kényelmetlenné vált az ülés, úgyhogy végigfeküdtem ott, ahol voltam, az ajtóm előtt, a földön. Nem akartam elvonszolni magam az ágyig. Lassan hajnalodni kezdett. Aztán azt hiszem, aludtam pár órát. Mire kinyitottam a szemem, sütött a nap.