©2023 #hashtag antológia 2023 legjobb ifjú novellistái

Minden jog fenntartva.

Jelen könyvet, vagy annak bármely részét bármilyen formában, illetve bármilyen célból felhasználni a Pro Lumen Kft. előzetes írásbeli hozzájárulása nélkül szigorúan tilos.

A jelen könyv bármilyen formában történő másolása, sokszorosítása, közlése a szerző és a Pro Lumen Kft. előzetes írásbeli hozzájárulása nélkül szigorúan tilos.

e-pub formátum

ISBN: 978-615-6367-36-5

Szerkesztő: Komlóssy Vera, Szeles Rajmund

Korrektor: Varga Virág

Borítóterv: Chriscover Design

Tördelés: Halasi Miklós

Pro Lumen Kft

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

2000 Szentendre Ady Endre u 37A

www.marysolbooks.com

#Hashtag

antológia

2023 legjobb ifjú novellistái

Tartalomjegyzék

Vörösmarthy Zara Rózsa – A fal túloldalán

Berecz Léna – Némajáték

Bukovszky Borbála – A kezdet

Szabó Natália Emese – A kávé keserű

Lachner Ádám – Balassa Ignác

Som Bence – Etűd a’la Petőfi

Ríz Anna – Storia de Amina

Szűcs Kende – Körtánc

Stéger Márton – Az esernyő

Ódry Sára – Az úr

Solymász Anna – Szajna

Olajkár Hanna – A hely, amit otthonnak hívunk

Balog Péter – A papírember

Saccyy – Az év végi kitűnő

Kertész Dóra – Homokkastély

Bán Hanna – Zöld füst

Fazakas Nikolett – Forgószél

Pillár Blanka – A kilátás félútról

Horváth Helga – A lány, aki átváltozik tökéletessé

Trebaticzky Ria – Nincs szabadság

Nereida – A varázslat üvegkertje

Kuris Kitti – A templom

Montgomery Gardamon Angelica – Időtlen időkön át

Sipos Dorka – Atlantisz

Kishalmi Sára – A kapitány titka

Rose Mendes – Tudatlanság

Tóth Gergely – Kávézó

Blake Abigele – Az első hívő

Fábián Adél – Rózsatündér

Berecz Klaudia – Viszonzatlan szerelem

Horváth Petra – Végtelen naplemente

Tóth Emese – Mi lett volna, ha…

Kiss Aida Stella – Barát, örökké

Kerekes Aliz – #meccsnap

Szabó Enikő – Cherry

Tapodi Dóra – Égesd el!

Kertész Dóra – Rám kacsintott az ég

Somosi Luca – Két nyírfa

Hidasi Szófia – Árnyak árnyékában

Nagy Kincső – Napló helyett

KleBog – Három elveszett szív

Péter-Szabó Hédi – Szeretni foglak, ígérem

Simon Csenge – Elmém fájdalmas tánca

Mr. White – Ez már szerelem

Kuti Eszter – A sors ellen

Vengert Laura – Egyenlő

Bögi Sára – Pszichológia

Tóth Lujza – Jelenet egy tárgyalóteremből

Pintér Illangó – A tenger rabjai

Bostyán Zsófia – Bhuti, a testvérem

Gelsomino Rosso – Napfelkelte

Kertész Emma – Ne hagyd, hogy szétess!

Hága Jázmin – Csak játék, semmi más

Lia – Két szív, egy lélek

Jánosi Emília – Ha én te lennék

Deli Zsófia – Utolsó szavak

Eleonor Voss – Temető

Ránky Zsófia – Második esély

Perjési Csenge – Virágárus

Szalai Hanna Anita – Édesanya

Káli Eszter – Mi vagyok?

Schvarzkopf Lujza – Nagyapám története

Fekeč Angelika – Nehéz reggelek

Sara White – Álmomban levest keverek majd…

Jakab Andrea – Random

Vörösmarthy Zara Rózsa – A fal túloldalán

Ismét elsötétül minden. Végre leengedhetem a karom és leülhetek a padlóra. Nincs sok időm, nemsokára megint világos lesz a szobában. Igyekszem pihenni, azonban a vaksötét nyomasztó érzetet ad a térnek, amitől újra és újra megijedek. Pedig nem kellene. Itt vagyok, amióta az eszemet tudom.

Előrenézek a nagy feketeségbe. Most is, mint mindig, azt a távoli csillogást keresem, ami a messzeségben tükröződik. Felállok a földről és megindulok felé, noha pontosan tudom, mi fog történni, rengetegszer próbáltam.

A kezemet ösztönösen magam előtt tartom, nehogy nekimenjek valaminek. Tapogatódzva lépkedek, és ahogy kalimpálok a levegőben, a tenyerem nekiütközik valami hidegnek és keménynek. Nincs tovább. A csillogás innen is ugyanolyan távolinak tűnik, nem érem el. Valószínűleg egy üvegfal nem engedi, hogy megérintsem. Csalódottan huppanok vissza a padlóra, és felhúzott térdeimre hajtom a fejemet. A kezemmel idegesen babrálni kezdem a nadrágom alját, s bár sötét van, szorosan összeszorítom a szememet, emlékeztetve magam arra, hogy pihennem kell.

Hirtelen kivilágosodik! Kezdődik! Gyorsan felállok, és mint aki betanulta, az üvegfal irányába fordulok, hatalmas mosollyal az arcomon. Így, világosban, nem látni a csillogást az üvegen túl, csak a kórházi falakat idéző, vakító fehérséget, amitől minden egyes alkalommal megszólal a fejemben a vészjelző: figyelnek! Az érzés nyomasztóan telepedik rám.

Felcsendül az ismerős dallam, és előrenézve táncolni kezdek. Az ütemre mozgatom karomat, lábamat. Akár egy marionett, bal kezemet felemelem, a jobbat előretolom, fejemet pedig ritmusosan mozgatom, miközben a vigyor nem tűnik el az arcomról. Nem tudom, pontosan mi történne, ha nem táncolnék, sosem próbáltam. Nem kell ahhoz zseninek lenni, hogy tudjam, ha nem teszem, annak súlyos következményei lesznek. Nagyon súlyosak!

Vége a számnak. A szoba elsötétül. Nem értem, mi ez az egész, és nincs itt senki, aki elmagyarázza. Csak annyit tudok, ha kivilágosodik, akkor táncolnom és mosolyognom kell, ámde még jobban foglalkoztat, hogy mi van az üvegfalon túl. Miért nem jutok át rajta? Tényleg valaki figyel a túloldalon? Tisztában vagyok vele, hogy nem szabadna ilyeneken gondolkodnom. Nekem azt kell tennem, ami a feladatom, semmi mást. Mégsem tudok megnyugodni, mert szinte biztos vagyok benne, hogy valaki néz! A gyanú felfordítja a gyomromat.

− Nincs itt senki – suttogom alig hallhatóan. – Csak hallucinálok, megőrültem. Miért lesné bárki, hogy mit csinálok? Hiszen csak táncolok, ki akarná ezt nézni?

Hiába próbálom magammal elhitetni, hirtelen elemi erővel tudatosul bennem, hogy figyelnek. Az egész lényem, az ösztönöm súgja! Kiráz a hideg a gondolatra, úgy érzem, nem vagyok biztonságban. Kényszerítenem kell magam, hogy arra koncentráljak, amióta itt vagyok, egyszer sem akart bántani senki. Ellenben, ha a feltételezésem helyes, és tényleg figyelnek, akkor elképzelhető, hogy emiatt nem tudok túljutni a ragyogáson.

Egyre szaporábban veszem a levegőt, a testem remeg, összehúzom magam. Beletúrok a hajamba, és remegve pásztázom a helyiséget. Minden szörnyen ijesztőnek hat, a sötétség sosem volt ennyire felkavaró. A körmeimet a nyakamba mélyesztem, hogy eltereljem a figyelmem, szinte várom, hogy újra kigyúljanak a fények, és én mosolyogva táncolhassak. Azt sem bánnám, ha néznének, mert akkor nincsen sötét! Egyszerűen nem értem, miért visel ez meg ennyire, amikor számtalanszor gondolkodtam ezen. És akkor meghallom!

Egy halk, alig észlelhető suttogás, mintha valamilyen hangszóróból szólna. Nem az első, amire felfigyelek, most viszont összefüggést vélek felfedezni a hangfoszlányok között. A szívem vadul kalimpál, rettegve forgolódok körbe, ám a vaksötétben nem látok semmit. A hang erősödik, már-már ki tudom venni mit mondanak.

− Gyanakszik – ezt mondják.

A suttogás halk, és csak ha nagyon figyelek, akkor érthető. Sikítani akarok, kiabálni, hogy valaki segítsen. A testem reszket, alig kapok levegőt az elfojtott ordítástól.

− Gyanakszik, hogy fogva tartjuk.

Végigfut rajtam a jéghideg rettegés. Elkap a pánik, igazam volt! Igazam volt, tényleg figyelnek! Nem csak figyelnek... Fogoly vagyok! Létezik egy másik hely ezen kívül!

Ekkor felvillannak a fények. A szoba újfent kivilágosodik, és megszólal a zene. Táncolnom, mosolyognom kellene, de képtelen vagyok rá. Csak nézek magam elé, és próbálok valamit kivenni a vakító fehérségből. A zene megy, én meg csak állok. Ez nem az otthonom! Emlékeznem kell! És ekkor bevillannak az emlékek.

Egy szoba. Tiniposzterek a falon, az ablak nyitva, kintről beáramlik a nyári meleg. A sarokban pc, méretes tv, egy ágy. Barátok. Voltak barátaim! Telefon. Igen, volt telefonom! Üzenetet kaptam egy cégtől, hogy menjek ki a ház elé.

Emlékszem! Még nem mindenre, azonban csak egy kis idő kell, és összeállnak fejemben a képek. Körülnézek, érdekes, eddig ha kivilágosodott a tér, ez soha még csak eszembe sem jutott. Üres fal van körülöttem. Se bútor, se lámpa, se képek, se szőnyeg, se ablak, se semmi. Hol vagyok? Most, hogy az emlékeim egy része felszínre tört, a félelem még jobban összeszorít. Elraboltak! – hasít belém a felismerés.

A barátaimmal filmeztünk, amikor egy alkalmazáscégtől üzenetet kaptam. Az állt benne, ha érdekel, hogyan juthatok plusz követőkhöz, szívesen felvilágosítanak. Tudatlan tizenévesként akartam a követőket, odamentem a megbeszélt helyre, egyedül! Amikor a helyszínre értem, hirtelen befogták a számat, bekötötték a szememet, és onnantól képszakadás. Itt ébredtem fel. Emlékek nélkül...

Kattog az agyam, próbálom összerakni a sztorit, amikor ismét megszólal a hang. Ezúttal nem suttog, tisztán és érthetően hallom.

− Nem csinálja a dolgát. Archiválni kell!

Archiválni? Miért kellene archiválni? Egy valós helyet nem lehet archiválni!

És akkor összerakom a képet. A fény, az üveg, a hangok, a sötétség... Nem egy valós helyen vagyok! Eszembe jut számtalan sci-fi, próbálom elhessegetni magamtól a borzalmas valóságot: lehetséges, hogy benne vagyok egy alkalmazásban? Az ordítás hirtelen tör fel a torkomból.

− ENGEDJETEK KI, TI MOCSKOK! – kiabálom.

Megremeg a föld. Elesek, sírva könyörgök segítségért. A szoba eleje, az üveg lassan felém nyomul, négykézláb hátrálok, amíg a mögöttem lévő falba nem ütközöm. A hely oszladozni kezd. Őrjöngve próbálok emlékezni, melyik apptól küldték az üzenetet. Az áttetszőség elér, lassan feloldódom a semmibe. Egy szó jut eszembe: TikTok.

Berecz Léna – Némajáték

Ta-tamm-ta-tamm, ta-tamm-ta-tamm... – régen így zakatoltak a vonatok. Ma már csak suhannak, egészen halkan. Ha ma is zötykölődne, talán nem is tudnék olvasni utazás közben. Bár az emberek, akik azokon a régi „zörgős” vonatokon jártak, lehet, hogy észre sem vették a sínek kattogását, hanem épp ellenkezőleg, a „ta-tamm-ta-tamm” számukra a hazafelé – vagy épp munkába – tartás nyugalmi állapotát jelentette. Azt az időt, amikor már elindultál, átbillentél azon a finom határon, ami elválasztja az indulás előtti tétovázást, hogy még otthon maradhatsz, attól, amikor a vonaton robogsz, és már úgysem fordulsz vissza.

Meg kellene kérdezni a szomszéd négyesben ülő hatvan év körüli nőtől, ha a vonat hirtelen zakatolni, zötykölődni kezdene, az a gyerekkorát idézné-e föl?

Megpróbálom a figyelmemet a kezemben tartott Rómeó és Júliá-ra kényszeríteni, holnapra ki kell olvasnom, és még jócskán van belőle.

Most lassít a vonat. Újpest. Egy hirtelen zöttyenéssel – hogy azok az állók, akik nem kapaszkodtak, megtántorodnak – megállunk a peron mellett. Az ajtón számtalan utas tódul be, a leszálló is pont ugyanennyi. Végignézek az előttem elvonuló arcok hosszú során, akik valahova a vonat hátsó felébe tartanak, hátha ott találnak üres négyest. Remélve, nehogy le kelljen ülniük valakivel szemben. A másik irányból is sokan jönnek ide, előre. Ez torlódást okoz, és azt jelzi, hogy nyilvánvalóan hátul sincs több hely, de ez nem jut el az emberekhez.

Itt mindenki bedugott füllel jár. Néha arra gondolok, talán nem is szól a fülesükben semmi, csak a világot akarják kizárni, hogy ne kelljen hozzászólniuk senkihez. A felszállás és leszállás is némán történik. Hiába lökik kis híján fel egymást, őket nem érdekli, ha rálépnek valaki lábára. Mindegy, hiszen az illetőnek úgysem fáj annyira, hogy kivegye a füléből a AirPodsot.

Ha valaki mégis megszólal, azt azért teszi, mert telefonál. Ha néha párbeszéd alakul ki két másik utas között, akkor méltatlankodva összenéznek. Már persze azok, akiknek nincs bedugaszolva a fülük. Ilyen „hangoskodóból” mindig akad egy-kettő. Ők gyakorlatilag őrültnek vannak titulálva.

Most is egy éles hang harsan a hátam mögött:

– Üljél már le!

Elgondolkozom, vajon az érdes, feltételezhetően kamasz fiúhoz tartozó hang tényleg kiabál? Vagy csak a vonat csendjében hat ágyúlövésként a hangja?

– Jól van, hagyjál!

A párbeszéd másik alanya a haverjának tűnik. Egy árnyalattal mélyebb bariton, rekedtes beütéssel.

Mostanra nagyjából mindenki elfoglalta a helyét. Kényelmetlenül egymással szemben. Ilyenkor gyanakodva szemlélik utastársukat, próbálnak úgy tenni, mintha nagyon a telefonjukba temetkeznének. Vagy mindketten kibámulnak az ablakon, gondosan maguk alá húzzák a lábukat, hogy ne érjen össze a térdük.

Én is kaptam magammal szemben egy fiatal nőt. Most rásandítok a könyvem fölött. Hosszú fekete kabát, az ölében méregdrága táskát szorongat. Fogalmam sincs, hánykor kelt fel, hogy azt a sminket elkészítse.

Épp visszatérek Rómeóhoz, amikor újra megszólal, vagy felkiált – már nem tudom eldönteni – valaki a hátam mögött.

A két srác arról beszélget fennhangon, hogy miért volt jó az a bizonyos videó, hát még az a csaj, aki szerepelt benne! Az egyik megjegyezte, hogy látott egy hasonló lányt múltkor az ebédlőben. Megbeszélik, hogy majd a tevagyazigazi.hu-n rástartolnak.

Hangosan felszisszenek. Hová süllyedt Rómeó? Társkeresőn ír Júliákra, akiket soha nem is fog, sőt valószínűleg nem is akar megismerni, hiszen az egész csak egy színjáték! Ahogy a Rómeó és Júlia egy színmű, ugyanúgy nem kell hogy létezzen számukra az a lány! Elég nekik annyi, hogy a képeken szép legyen a mosolya, Barbie-baba alkata legyen és Facebookon megossza a minősíthetetlen rappjeiket. Cserébe, ha megígérik neki, a következő klippben ő játszhatja a strandon koktélozó csajszit.

És még tőlünk kérdezik, hogy miért hordunk bő cuccokat? Az tök fiús! – mondják. – Ne legyünk már olyan tramplik! Vállaljuk magunkat!

Ők még nem próbálták, milyen jó az, ha elrejtőzve mehetsz végig a vonaton, anélkül, hogy a fél világ azt nézné, elég vékony vagy-e?

– A következő megálló Aranyvölgy!

A vonat ismét lassít.

Összecsapom a Rómeó és Júliát, beteszem a táskámba, összehúzom a cipzárt úgy, hogy a kocsik pont középen legyenek, mert különben zavarja a szemem, és sóhajtva felállok, előre tartva attól, hogy el kell haladnom a káromkodó „Rómeók” előtt.

Behúzom a hajam az arcomba, amúgy is térdig lógó pulcsimat még lejjebb cibálom. A szemben ülő nő elhajtja oldalra a térdeit, hogy elindulhassak.

A mögöttem lévő négyesből, ahonnan a hangok szóltak, most egy lány emelkedik föl, hogy az ajtóhoz menjen, közben vidáman bólogat a fülében szóló zene ütemére. Elengedem, valószínűleg úgyis elsodorna, rám se néz, nem biccent, hogy „Köszönöm!”

Az ülésen, szemben azzal, ahonnan ő állt föl, egy telefon hever. Repedt kijelzője épp most villan fel. „Anya” hívja azt, aki a készüléket elvesztette. A várt dallam helyett felharsanó csengő hangnak beállított felvétel egy érdes, feltételezhetően kamasz fiúhoz tartozó bariton, amely a vonat csendjében ágyúlövésként hat.

– Üljél már le!

Belém hasít, hogy ez az egész nem volt valóság! A fiúk, a beszélgetés, minden csak egy ostoba poén része, amin senki sem röhög. Vagy lehet, hogy véletlen? Véletlenül maradt itt a telefon az ülés kék huzatán?

Arra ocsúdok fel kábulatomból, hogy meglódul a vonat. Még éppen látom elsuhanni a megállót. Fönt maradtam!

Vajon mit mondana most a hatvanas nő abban a négyesben? Megkérdezném, mit gondol, más volt a világ, amikor a vonatok a „ta-tamm” ütemére zakatoltak, és az emberek nem játszották ezt a szocializálódás elleni némajátékot? Igen, megkérdezném, ha nem volna a fülében fülhallgató.

Bukovszky Borbála – A kezdet

− Anna, figyelsz rám egyáltalán? Tedd már le azt a vacakot, vagy kidobom. Te akartad!

− Anya! Miért csinálsz ilyeneket? Megszakítod a koncentrációm, hogy csak úgy elveszed a telefonom! Hihetetlen! Manapság a szülők azt sem támogatják, ha gyermekük egy tanulni vágyó ember?

− Végig a telefonod nyomkodtad! Halványlila dunsztod sincs, miről beszéltem!

− Jaj, hogy mondhatsz ilyet? Nem szokás csak úgy hamis vádakat osztogatni. Figyeltem! Már mondom is... Izé...

Néma csend következett, melyet az

− Anna! Takarodj a szobádba! – mondat tört meg, kellő anyai szigorral fűszerezve.

− Jól van, anya, nélküled is boldogulok!

− Állj! A telefon marad!

Átadtam, majd mérgesen becsaptam magam mögött a repedezett szobaajtóm. Ezek a repedések olyasféle „jól sikerült tanulások” után jöttek létre, mint az előző. A fejemben kattogtak a fogaskerekek, de olyannyira, hogy a rendszer túlterhelődött. Elegem van! A szüleim az őskorban élnek? Nem értik, hogy az egész életem abban a kicsi fém kütyüben van, amit az éveim számának növekedésével egyenesen arányosan emelkedő gyakorisággal szokásukká vált elkobozni. Ebben a nagy mérgelődésben a még mozgásban lévő néhány agysejtem is lassacskán visszavonulót fújt. Az ágy paplanjába süppedtem, ahol a pihe-puha kényelemben pár perc alatt álomba szenderültem. Másnap ismét a matek felett ülve ötletem sem volt, hogy ennek az absztrakt elrendezésű számkupacnak hogyan is kéne nekiállni. Talán anya! A tegnapi után? Nem hinném! Valahonnan az agyam rejtett zugaiból próbáltam előásni valamit. Jöttek is a gondolatok, csak nem a matekról. Pokolian kínzó vágy húzott a mobilhoz. Megfogtam, és újra beleestem abba a hibába, amibe tegnap, és az előző napokon is. Belemerültem a digitális világba.

Hirtelen az ajtóm kinyitódott, felpattantam, majd reflexből az ágyra dobtam a telefont, azt színlelve, eddig is ott volt. Anyucikám közölte velem, hiába pislogok ártatlanul, pakoljak, és menjek a könyvtárba, mert a könyvek jótékony kisugárzása majd biztosan beindítja a tanulás utáni vágyam. Mire észbe kaptam, már a könyvtár bejárata előtt találtam magam. Az autónkból integető anyám felé még egy műmosolyt is küldtem, azt a látszatot keltve, hogy a drága kislánya örül ennek a kedd esti programnak. Sorsomba beletörődve léptem a könyvtárba, majd leültem az első asztalhoz. De ahelyett, hogy a matematikát vettem volna elő, visszatértem az én kis álomvilágomba. Hihihi! A telefon ugyanis a zsebemben maradt! Annyira belemerültem, hogy már csak tíz perc maradt távozásig, és én persze a matek házival, meg a többivel sem tartottam még sehol. Most meg már minek is belefogni? Folytattam hát a böngészést. Az üzeneteimet nézegettem, mikor egy kellemesen rekedt mély hang töltötte meg a termet. Felnéztem, és megláttam. Naná, hogy jól meg is néztem! Hevesen lüktetni kezdett a szívem, testem remegett, pupillám kitágult. Még a telefonom is elejtettem! Nyelni is alig bírtam. Mi ez? Angyali látomás? Csakis isteni teremtmény lehet ilyen tengerkéken csillogó szemekkel! Belenéztem, s rögtön el is vesztem a mélyén. Fekete, kócos tincsek lógtak a szemébe. Haját igazgatva közölte, záróra van.

Majd megjelent anya, és laza intéssel hazaparancsolt. Eddig alig vártam, hogy teljen már le a tanulásra kierőszakolt idő, most pedig nem akartam hazamenni! De ez sajnos gyermeki beosztásomból adódóan kötelességem. Távozáskor azonban elszállt az életerőm. Kifacsarták belőlem, mint mosás után a ruhákból a nedvességet szokás.

Ettől a naptól csak rá tudtam gondolni! Ez az új, gyötrő érzés egész héten megviselt. Látni akartam! Újra! Ekkor egy zseniális ötletnek köszönhetően azt mondtam anyunak, hogy a könyvtárban fogok tanulni, hisz a múltkor is olyan jót tett velem az ottlét. Ugyebár! Még örült is neki.

Magabiztosan léptem be, majd ültem le oda, ahová egy hete is. Elővettem a telefonom, de most nem azt, hanem titkon Őt néztem. Próbáltam fényképeket csinálni magamról, hátha felkeltem a figyelmét, de nem jártam szerencsével. Később sem.

A könyvtár törzsvendége lettem. Még tanultam is! De komolyan! Napok, majd hetek teltek el. Artemisz (találó név) még csak észre sem vett. Lassacskán beletörődtem, hogy esélyem sincs nála. Feladtam! Még utoljára elmentem tanulni. Ültem ott, telefonom nézését megjátszva és fájt... valami. Sírni akartam! Kitéptem egy lapot a matekfüzetemből, elkezdtem őt lerajzolni. Mintha csak a múzsám lett volna, miközben rajzolgattam, a fogaskerekek a fejemben mozgásba lendültek. Mindenféle gondolat cikázott a fejemben. Elkezdtem írni. Csak írtam és írtam. Mintha a toll mozgásával egyidejűleg az összes rossz érzés kiszállt volna belőlem. Közben nem éreztem a késztetést, hogy a telefon után nyúljak! Egyáltalán nem!

Leírtam, amit eddig nem mondtam el senkinek. Hátradőlve olvasni kezdtem:

Úgy érzem, belefáradtam félve csak várni.

Egy reménytelen álmot fájón remélni.

Gyötrő érzésem fájdalmas, szememet nem tudom lecsukni anélkül,

Hogy mosolyod ne látnám

mindenben vég nélkül.

Tudd, szívem tied örökre,

mert én veled akarok lenni mindörökre összekötözve.

A betűk elmosódtak könnybe lábadt szemeim előtt. Ekkor belépett az anyukám. Mint egy holdkóros, összekapkodtam a cókmókom, majd gyorsan anya után rohantam. Még egyszer utoljára visszafordultam, és zavartan rámosolyogtam Artemiszre. Most először mélyen a szemembe nézett.

Tudtam, túl kell ezen lépnem. Jöhet az érzelmi nagytakarítás! Eldöntöttem, hogy egy darabig nem leszek szerelmes. Szép emlék marad! A rajz, meg az első vers is. Örültem, hogy rájöttem végre, miben vagyok jó, és talán ezzel kellene majd a jövőben foglalkoznom. Mikor hazaértem, mint aki jól végezte dolgát, elaludtam. Ébredés után rádöbbentem, hogy az érzelmi nagytakarítás nem volt tökéletes, a pajkos kis porcicáktól nem könnyű szabadulni! De nem is baj, hisz a legjobb irodalmi alkotások a viszonzatlan szerelem gyümölcsei, nem?

Mikor éppen a kivételesen megcsinált matekházimat raktam a táskámba, a verses lap nem volt benne. Majd szétrobbantam mérgemben. A könyvtárban felejtettem! Tegnap csak összekapkodtam mindent, és biztos kiesett. Jaj, ne!

Olyan gyorsan rohantam a könyvtárba, mint még soha. Kerestem, de sehol sem volt. Leültem a szokásos asztalhoz. Testem elgyengült, sírva fakadtam. Nem érdekelt, kik súgnak össze érzelmi kitörésem láttán. Ekkor valaki megszólalt mellettem:

− Ezt keresed? Tetszik!

Lopva magam mellé néztem. Ott állt Ő. A könyvespolcok között beosonó napsugarak huncut táncot jártak az arcán. Sosem volt még ilyen gyönyörű a napfény! Átadta a lapot, majd egy zsebkendővel ügyetlenül, gyengéden letörölte könnyeim. Összerezzentem. Ebben a pillanatban beteljesült valami! Egy szerelem kezdete volt, és egy jövőképé. Írni fogok! Vajon hány ember él a Földön, aki az irodalmi alkotások miatt talált a szerelemre?

...Így kezdődött. Ez lett az első igazi versem, a múzsám pedig az életre szóló szerelmem.

Manapság már boldogan emlékszem vissza erre a napra. Hisz ez határozta meg azt, aki vagyok, aki lettem. Remélem, elnyerte tetszésüket ez a részlet a Vigyázz, növök című regényemből.

Szabó Natália Emese – A kávé keserű

Az álmok valóra válnak. Ezt hittem, még nyolcévesen. Most, húsz évvel később már értem, a dolgok nem így működnek.

Kisgyerekként mindig azt hittem, a felnőtté válással együtt jár a siker. Az, hogy reggel felkelve az első dolgom az lehet, hogy a puha köntösömet felkapom, kisétálok a saját konyhámba, és felteszem főni a kávémat, amit remélhetőleg addigra már nem tartok keserűnek. Majd a fekete, forró löttyel töltött bögrémet a kezembe veszem, és kiülök az erkélyemre, ahol nyugodtan nézhetem az előttem elrohanó várost. Hogy mikor végre a szervezetembe öntöttem a koffeinnel teli italt, elkészülhetek, és a következő utam a munkahelyemre vezethet.

A munkahelyemre, ami lehetőleg egy iroda. Hogy leülhetek az irodámban található íróasztalom elé, és írhatok. Írhatok mindarról, ami a fejemben jár, arról, ami érdekel, az álmaim megvalósulásáról. Csupán azért, mert azt teszem, amit szeretek, pénzt kereshetek. Pénzt, amit később magamra, a családomra, szórakozásra és az álmaimra költhetek. Mindezt azért, mert felnőttem.

Visszatekintve bevallom, igen gyerekes álom ez. Azóta már tudom, az álmok ritkán válnak valóra, akkor is, ha mindent megteszel értük. Hiszen semmi sincs ingyen, és az odaadás, a kemény munka és tisztesség sem garantál már semmit a mai világban. Nem ezektől válik sikeressé az ember. Ez már mind nem számít.

Én már csak tudom. Mert felnőttem. A szabályoknak megfelelően éltem, mégsem azt a felnőttkort kaptam, amit elképzeltem. Nem drogoztam, nem dohányoztam, nem ittam, soha nem kívántam senkinek rosszat, ott segítettem, ahol tudtam. Mégsem történik semmi úgy, ahogy én azt gyerekként hittem. Csak dolgoztam, dolgoztam, hogy sikeressé válljak, és meg tudjam magamnak engedni a saját lakást, a saját kávéfőzőt, ami nekem csinál kávét, és a saját erkélyt, amire reggelente kiülhetek.

Most, húsz évvel később, mikor felébredek, szüleim otthonában találom magam, a puha köntös helyett egy, már az időt nagyon megsínylett fürdőköpenyt kapok magamra, és a szürke reggel közepette nulla életkedvvel indulok édesanyám konyhája felé. Az apró helyiségbe belépve egy fazékban forralom fel a vizet, amit majd később egy bögrébe öntök át. A szekrényből előveszem a vízben oldódó előre csomagolt kávéport, amit kibontok, és beleszórok a még gőzölgő vízbe. Egy kiskanállal addig keverem, amíg teljesen feketévé nem válik, majd megkóstolom. Az íze nem változott, keserű maradt. Amikor kiülök az erkélyre, már nem élettel teli várost látok, hanem rengeteg fáradt arcot. Olyanok, mint én...

A kávém elfogyasztása után nem egy irodaházba tartok, hanem a közeli parkba, ahol egy padra ülök, majd a kabátom zsebéből előveszem a cigarettával megpakolt dobozt, és meggyújtok egy csikket. Jobb dolgom nincs. A munkahelyemet már rég elvesztettem, otthon meg nem maradhatok, már így is elég nagy csalódás vagyok, nem kell, hogy még a helyet is foglaljam.

Eleinte még csak nézelődtem, most már azonban az előttem elhaladó arcokat figyelem. Az apró részletek, a mély ráncok, az üres tekintetek, amikben már nem ég a remény lángja, mind egy történetet mesélnek el.

Az ember sok mindenre ráébredhet, ha csak csöndben ül és figyel. Nekem is rá kellett jönnöm, hogy hiába álmodok egy szebb vagy jobb életről, ha nincs szerencsém, semmi nem fog változni. A kávé íze pedig keserű marad.

Lachner Ádám – Balassa Ignác

Rengetegféleképpen el lehetne beszélni a történetét, mint ahogy beszélték is oly sokan és tömérdek módon, szerte a Ság lábánál, hová még a postavonat is hetenkint csak egyszer járt az idő tájban, midőn Balassa Ignácot magasztalta egész Töröck. Én is hallottam százféle igazságot felőle, ám most csak úgy mondom a dolgot, ahogy az valójában megesett.

Néhány százan éltek csak Töröckött. Kis falu volt, valahol a Kemenesalja vidékén, mely télen oly bús és kopár, mint Szibéria kietlen pusztaságai, aminél azonban egy tájnak sincs kékebb tavaszi ege, fénylő-sárgább repceföldje, vagy tarkább vadvirágos nyári rétje. S míg a bús gőzösök pöfékelni nem kezdtek arrafelé is, bizony néha megesett, hogy egészen elfelejtkeztek a létezéséről a Pesti Urak. Pedig nemes emberek lakták ám Töröcköt. Vagyonuk csak hét szilvafa, ám tartásuk különb, mint a Hochenzollerneké. Szilaj mellkasukban hevesebben vert a bolond szív, mint bárkiében egész nagy, bánatos Magyarországban. Azonban Balassa Ignácnál különb ifjú aligha akadhatott közöttük.

Gyakran mondogatták neki a falu vénasszonyai, s sokszor hallotta az iszákos juhásztól, a délceg gulyástól – mielőtt a pék szerelemféltésből agyon nem verte a határban –, a péktől is – míg a vármegye hetyke bajuszú tisztviselői érte nem jöttek egy augusztusi reggelen –, a mészárostól, az öreg lutheránus tanítótól, a falu doktorától, de még a katolikus pap is – ki megfeledkezvén magáról, s arról, hogy a protestánsok igazán nem is emberek, de mindenesetre bűnös eretnekek, kik a pokol tüzén fognak égni az idők végezetéig – emígyen szólott hozzá:

– Meglásd, édes fiam, belőled egyszer még hírös ember lesz!

Nagy idők jártak akkoriban Töröckön. Egyszer Pesti Urak érkeztek, frakkosok, borotvált arcúak, sétapálcások, egy meleg júniusi délutánon, a fél egyes vonattal, s mindenáron azt kívánták megtudni, hogy hová lettek az utcák nevét jelző táblák. Hiába keresték két álló napon át, melynek végeteltekor porlepte cilinderben, s elszürkült ingujjban inkább voltak hasonlatosak madárijesztőhöz, mint tisztes polgárhoz. Harmadnap aztán meglelték a táblákat: a kondás vitte ki a nagyságékat személyesen rozoga szekerén az Öreghegyre, hol kondája legelt; büszkén mutatta meg nekik, milyen szép, új vályúi vannak a méltóságos Gróf úr disznainak. Ám az egyik igen szemfüles úr észrevette, hogy az exellenciusi sus scrofa domesticusok bizony a Kossuth utcatáblából eszik éppen – kik, mégsem járja, hogy az egyszerű komposszesszorok jószágával legeljenek együtt – a moslékot. Kerekedett is ám nagy haddelhadd! Bizony kisült, az összes táblából vályút kerítettek a Töröckiek, kik nem értették, hogy miért kell idegen emberek idegen neveit – miket sohasem hallottak – fölaggatni a falu utcáira, mikor azoknak van becsületes nevük is: nem Széchenyi utca az, hanem Godena, nem Petőfi köz, hanem Tölös, s hiába szavalták zengzetes honfiúi áhítattal, kenetteljes hangon a táblákat elhelyeztető Pesti Urak:

„Életük eme dicső óráján dagassza hát keblüket forró büszkeség, hiszen Kisfaludy, nemzetünk nagy költője, az Önök községében is megfordult egy alkalommal, s mától fogva az utána elkereszteltetett utcában lakhatnak Isten kegyelméből, és Ferenc József apostoli királyunk szent akaratából!” − bizony számukra a poros kis út Kavicsosnak, a Táncsics és Eötvös József utcák Kis utcának és Nagy utcának, az Andrássy dűlő pedig Akasztófa utcának maradtak meg.

Néhány nap múlva csendőrökkel s új táblákkal tértek vissza a hirtelen tovatűnt, fölbőszült urak, s a főutcán hangosan végigcsörtetve tétetett közhírré, hogy ettől fogva ki a táblákat eltulajdonítja, a törvény értelmében rongálás vétségéért akár fogházra is ítéltethet.

Ekkoriban történt az is – talán nem véletlenül –, hogy az ifjú Balassa Ignác különös könyveket kezdett forgatni. Először csak kacifántos latin szavak voltak bennük, aztán furcsán dallamos sorok tűntek föl, végül már az egész idegenül volt, de nem tótul, s nem is svábul, hanem valami nagy nyelveken, amit senki nem értett Balassa Ignácon kívül.

Kezdték is magasztalni az ifjút, hiszen a tudás előtt a nemes ember illő, hogy meghajoljon. Azonban nem sokáig volt maradása így sem a vidéken Balassa Ignácnak. Idegen tájakra húzta szíve: havas orosz sztyeppékre, dombos, ködös, messzi skót földre, de leginkább az új világba, hol minden színes és furcsa.

Elment hát Balassa Ignác, sírtak utána a leányok, kik közül bárki örömest az övé lett volna, s kikre soha rá sem nézett.

Jöttek aztán a levelek hetenkint egyszer a postavonattal, rendesen, s voltak azokban mindenféle bolondos beszédek hatalmas tavakról, fekete emberekről, meg nagy-nagy városokról, amiknek se vége, se hossza. Lármás, elegáns estélyekről és szebbnél szebb hölgyekről, meg vagyonról, olyakkoráról, mit még a Gróf is megirigylett, mikor fülébe jutott híre. Aztán elmúltak a levelek, Balassa Ignác történeteit csupán a falu szőtte tovább.

A postavonat már egy héten háromszor megállt a kopottas, alacsony kis állomáson, mikor egy májusi orgonaillatú esten – éppen búcsú idején – egy ősz, szakállas vén csavargó tért be a Balassák düledező portájára. Szívesen látták – mert a Töröckiek mindenkit szívesen látnak –, ám amikor kijelentette, hogy ő bizony Balassa Ignác, és annyi év után hazatért, először kinevették, majd komolyabbra fordítván a szót, durván kitessékelték, amiért megsértett egy ilyen nagy embert, mint Balassa Ignác.

Néhány nap múlva az iszákos juhász – ki apjától a juhpásztori foglalkozás mellett a pálinka iránti olthatatlan szerelmet is megörökölte – talált rá a falu határában holtan. A törvényszéki orvos megállapította: a halál oka aggkori végkimerülés. A falunak kellett eltemettetnie, bár ez a nemesi önérzetükben sértett Balassáknak nem igazán volt ínyükre.

Ott porlad hát azóta névtelenül, szülőfalujának árnyas kis temetőjében Balassa Ignác, az egykori nagyreményű ifjú, a bánatos tekintetű költő, kinek örökké ábrándos szívén kívül semmi vagyona nem volt soha, ki legmesszebb Pestig jutott életében, de kinek nagy nevét a mai napig felemlegetik olykor szerte a Ság, ezredéves porosságában is mindörökre szép, buja, ősi vidékén.

Som Bence – Etűd a’la Petőfi

Kedves Laci bácsi!

Köszönöm szépen, hogy befogadtak erre a pár napra. Messze van még Pest, így jólesett lepihennem. Írtam is Arany János barátomnak tüstént egy levelet, hogy milyen kedves Maga, a felesége és a gyermekei. Minden adott volt egy kellemes „Családi kör”-höz.

A vacsora is finom volt, amit elém tettek, Iluska néni remekül főzött, de a mellé felszolgált bor is nagyon ízlett. A kávé is annyira finom, pont olyan, mint amilyet a Pilvaxban is ittam pár hónapja. Ám nemcsak Önök voltak velem jók Laci bácsi, hanem a falu népe is. Főleg a piacon. Na, azt nagyon élveztem. Vettem is egy szép kendőt a szerelmemnek, Júliának. Egy helyi néni varrta, nagyon mosolygós, a neve nem jut eszembe, de Laci bátyám biztos ismeri őt is. A zöldségek és a gyümölcsök is nagyon ízletesnek tűntek, meg a tojások is elég szépek voltak, bár az „Anyám tyúkja” nagyobbat szokott tojni, ebben biztos vagyok!

Tudom, hogy sosem fogom elfelejteni Hosszúpályit, sodorjon bármerre is engem az élet. Emlékeztet engem a szülővárosomra, Kiskőrösre, az is ilyen alföldi táj. Tudja?! S tudja-e azt is, Laci bácsi, hogy akkor lennék csak igazán büszke magamra, ha valahol Hosszúpályiban – teszem azt a központjában – elneveznének rólam egy utcát, persze csak majd, ha nagyon híres költő leszek. Annyira szívemhez nőtt ez a kis település! Biztos ezért János barátom megintene, hogy „na, de Sándor, szerényebben!”

De egy szó, mint száz, köszönök szépen mindent, Laci bátyám! A szállást, a kedves szavakat, a finom ételeket és a remek italokat. Múzeumban kéne mutogatni ezeket a borokat, annyira kedvemre voltak! Megígérem, ha végeztem Pesten, visszatérek még Hosszúpályiba. Hozok valami ajándékot Laci bátyáméknak.