Ahhoz, hogy a GFK sorozat új könyveit gyorsabban kiadhassuk, a segítségedre és támogatásodra van szükségünk. Kérjük, írj véleményt, terjeszd a hírünket a közösségi médiában! Minél többen vásárolják meg a könyveinket, annál hamarabb tudunk újakat elérhetővé tenni.

Köszönjük!

Szeretnél elsőként értesülni legújabb sci-fi és fantasy regényeinkről? Iratkozz fel hírlevelünkre! Kuponkódok, akciók, hírek csak itt! Legyél te az első, aki értesül új kiadványainkról! Hírlevél feliratkozás itt:

Látogass el Facebook-oldalunkra, ahol találkozhatsz régi és új szerzőinkkel. Nézd meg az új könyvborítókat, és barátkozz más sci-fi rajongókkal!

Keress minket a közösségi média oldalain!

Facebook:

/GalaktikaMagazin

Instagram:

/galaktikamagazin

Twitter:

/galaktika_hu

Vásárold meg könyveinket min. 25% kedvezménnyel a galaktikabolt.hu -n!

A fordítás alapját képező kiadás:

Robert Lanza, Nancy Kress

Observer

The Story Plant, 2023

Sorozatszerkesztő:

Burger István

Irodalmi szerkesztő:

Dr. Mund Katalin

Műfordító:

Boreczky Katalin és Szente Mihály

Olvasószerkesztő:

Fehér Katalin

Borító:

Varga Balázs

ISBN 978 963 551 172 3

ISSN 0238-3063

Kiadó: Metropolis Media Group Kft.

© 2023, Robert Lanza, Nancy Kress

© Hungarian translation 2024, Boreczky Katalin és Szente Mihály

© Hungarian edition 2024, Metropolis Media Group

www.galaktika.hu

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Tördelőszerkesztő: Szegedi Gábor

Sorozatterv és tipográfia: Nagual Design

E-Book: Odin Fantasy Bt.

„A tudomány szokásos módszere, a matematikai modell felállítása nem válaszolhat arra a kérdésre, hogy miért áll a modell rendelkezésére a modellezésre váró világegyetem. Miért vállalja a világegyetem a létezéssel járó összes kényelmetlenséget?”

(Stephen Hawking: Az idő rövid története,

Egri Győző és Molnár István fordítása)

PROLÓGUS

SENKI SEM akarta elmondani az idős férfinak.

Egybegyűltek az udvaron, a hálószobája előtt, a járdát árnyékoló széles eresz alatt. A lakószárny – az egyik a három szárny közül – négyzet alakban vette körül az udvart, és a lenyugvó nap ferde sugarai fényükkel fürösztötték. Ilyen korán, hogy még alig múlt hajnal, friss és hűvös volt a levegő, és élénk, tiszta, sós szellő fújdogált a Karib-tenger felől. A három férfi ennek ellenére hallotta, hogy teljes erővel zúg a légkondi az öreg csukott ajtaja mögött. James, a személyzeti főnök, egyike azoknak, akit az éjszakai ügyeletes riasztott a rendőrség érkezésekor, papucsban és rikító színekben játszó, az 1940-es évekbeli Hollywoodba illő selyemköntösben érkezett.

Julian már elment a rendőrökkel azonosítani a holttestet.

Julian két biztonsági technikusa, akiket azért küldtek, hogy az öreg tudomására hozzák, mi történt, várakozón méregette Jamest. Aki szorosabbra húzta a köntöse övét, és megszólalt:

– Nem értem, miért kell egyáltalán felébresztenünk. Dr. Watkins nem tehet itt semmit. Öreg és nagyon beteg. Hagyják aludni!

A technikusok nem feleltek, csak jelentőségteljes pillantást vetettek egymásra. Csak olyan valaki hiheti, hogy dr. Watkins ne akarna azonnal értesülni róla, mi történt, akinek nincs közvetlen köze a projekthez. Jamesnek azonban támadt egy mentő ötlete.

– Tudom már! Ébresszék fel dr. Weigertet! – mondta fennhangon.

Weigertet eddig azért nem hívták ide, mert Julian szigorúan meghagyta, hogy semmi esetre sem beszélhet a helyi rendőrökkel. A két fiatal technikus úgy vélte, azért döntött így, mert Weigert olykor indiszkrét módon őszinte. Ezt nem mondták ki hangosan. Most azonban már elment a rendőrség. A két technikus bólintott, mire James telefonált Weigertnek.

Ő is papucsban és köntösben érkezett, bár az övé kifakult, láthatólag mindhárom fiatalembernél idősebb frottír szövetből készült. James részletesen elmondta, amit a rendőröktől hallott. Weigert lassan bólintott, és bekopogott a hálószoba ajtaján.

– Mi a… á, te vagy az, George? – hallatszott odabentről. – Mi történt?

Weigert belépett az apró, meszelt falú hálószobába, amely ugyanolyan volt, mint a többi az udvar körül, bár még azoknál is puritánabb. Watkinst nem érdekelte sem a luxus, sem a lakberendezés; sohasem tett semmilyen személyes apróságot a falakra vagy a kis asztalra. Weigert rájött, hogy nem a légkondi zúgását hallotta az ajtón túlról, hanem egy ventilátoros hősugárzóét. A szobában olyan meleg volt, mint egy szaunában. Vajon ez Sam betegsége miatt szükséges? Weigertnek, aki nem orvos volt, hanem fizikus, fogalma sem volt.

– Sam, baleset történt – közölte kurtán.

Samuel Luis Watkins, a zseniális Nobel-díjas tudós felkapcsolta az ágy melletti lámpát, és felült az ágyon. Arccsontja élesen kiállt, kopasz feje ragyogott a lámpafényben.

– Miféle baleset? Az adatok és műszerek biztonságban vannak? – kérdezte aggodalmasan.

– Igen, azok igen. Búvárbaleset volt. David Weeksszel történt. Meghalt. Julian épp most ment el a rendőrökkel azonosítani a holttestét, de úgy tűnik, minden kétséget kizáróan dr. Weeksről van szó – magyarázott Weigert. Egyetemista koruk óta ismerte Samet, és nem szerette a konfliktusokat, de most felkészült rá, hogy a barátja hosszan szentségelni kezd. Sam megmondta Weeksnek, hogy hagyjon fel a búvárkodással. Sőt, egyenesen megparancsolta.

A kitörés azonban elmaradt. Ehelyett Sam arcán az elmélyült gondolkodást jelző kifejezés jelent meg, amiből látható volt, hogy az a zseniális agya őrült sebességgel dolgozik: elképzel, összerak és felmér. Ez az agy hozta őket erre a Weigert számára elképzelhetetlen helyre: az egyik karib-tengeri szigeten lévő, félreeső kutatótelepre. Watkins azonban csak annyit mondott:

– Mesélj!

– Úgy tűnik, Weeks tegnap este ment el. Juliannek még nem volt ideje megnézni a biztonsági kamera felvételeit. A rendőrség szerint doktor Weeks testére halászok bukkantak reggel egy korallzátony tetején. Ólomövet nem viselt, de a mentőmellénye félig felfúvódott, az tartotta fenn. Az uszonyaira rá volt festve az intézet címe. A rendőrség szerint nyoma sem volt semmilyen cápa, ember vagy egyéb támadásnak. Weeks valószínűleg szívinfarktust kapott, vagy valami ilyesmi történt, és megpróbált kijutni a vízből, csak közben meghalt.

– A hülye barom! Megmondtam neki, hogy ne csinálja! – fakadt ki dühösen Watkins, azzal elfordult, és a fehérre meszelt falat bámulta.

– Igen – helyeselt Weigert, mert mi mást mondhatott volna. A nyitott ajtón hirtelen hőség és fény ömlött be. A nap már az építmény fala fölé hágott. Watkins sokáig hallgatott. Weigert a régi barát arckifejezése alapján nem tudta, hogy Sam most David Weeksre gondol-e, akit egy évvel korábban hívott meg a programba, vagy magára a programra, ami most egy igen fontos alkotóelemét veszítette el – és ettől az egész veszélybe került. Nem egyszerű olyan idegsebészt találni, aki hajlandó a programhoz szükséges, szokatlan műtétek végrehajtására.

A csend egyre hosszabbra nyúlt, és csak nem akart vége szakadni. Weigert végül nem bírta tovább, és megszólalt:

– Sam, nem kellene nekem…

– Semmit sem kell tenned – vágott közbe Watkins, majd rövid hallgatás után hozzátette: – George, fogytán az időm.

Weigert meglepődött azon, hogy Sam a közismert, de a jelenlétében soha sem említett tényre utal, és nem tudta, mit feleljen. Végül úgy döntött, hogy őszinte lesz, és csak annyit mondott:

– Tudom.

– Persze hogy tudod. Biztos vagyok benne, hogy mindenki tudja, még James meg a konyhásai is. Rendben, hívd Haggertyt!

– Az ügyvédet? – kérdezte Weigert. Watkins egy másik régi barátja, Bill Haggerty volt az egyetlen a programhoz kötődő személyek közül, aki nemhogy a kutatótelepen, de még csak nem is a szigeten lakott. Szigorúan titkosított e-mailek útján tartották vele a kapcsolatot.

– Igen! Mondd meg neki, hogy még ma jöjjön ide!

– De ma…

– Ma! – vágott közbe Watkins, és miközben betegségtől megviselt arca grimaszba rándult, hozzátette: – Ez a projekt túl jelentős ahhoz, hogy ne készültem volna fel minden eshetőségre. Van egy B-tervem.

1

Három hónappal korábban

AMIKOR CARO kilépett a kórházi titkárságról, egy kicsit bizonytalanul állt a lábán. Határozottan megállt, fejét felszegve vissza sem nézett a tárgyalóasztal körül ülő orvosokra. Senki sem jött utána. Időt akartak hagyni neki, és bár felfogta, hogy tapintatból, mégsem örült neki. Éppen most törték derékba a pályáját. Ügyelt rá, hogy határozott léptekkel haladjon a Fairleigh Memorial Kórház folyosóin, és viszonozza az egyik rezidens, egy orvostanhallgató és két adminisztrátor személytelen biccentését. A lift tele volt, a tűzlépcsőn ment le, örült, hogy az olyan üres, és a cipője kopogását leszámítva csendes is.

Nem kell pánikba esni – biztatta magát gondolatban. – Vannak más kórházak is. Csak nem itt, ezek nem a magamfajta tehetségeknek valók.

Ha nem jelentette volna fel Paul Beckert...

Nem! Helyesen cselekedtem.

Ha nem kérte volna meg Maisie-t, hogy szólaljon fel a meghallgatáson.

Ez azonban még mindig túl fájdalmas emlék volt. Caro eddig a barátjának tartotta Maisie-t. Rengeteg dologban csalódott mostanában.

Hogy lehet, hogy minden, amire vágytál, már ott volt az orrod előtt, aztán szépen kicsúszott az ügyes és gyakorlott ujjaid közül?

A lépcső alján egy lökéssel kinyitotta a nehéz ajtót, és elment a mosdók mellett. Ott pedig, egy támlátlan díványon – ami azért volt ott, hogy az embereknek ne legyen kedvük a váróteremben ücsörögni, bár ezt a célt nem érte el – olyasvalaki ült, akit Caro a legkevésbé sem akart látni.

Ellen felpattant, és kifakadt:

– Caro… ó, tehát elmarasztaltak!

A húga mindig a veséjébe látott, akkor is, amikor senki más, akkor is, amikor Caro nem akarta, hogy belelássanak, sőt azt sem, hogy lássák.

– Ellen, nem akarok beszélni erről – felelte a fejét rázva.

– Persze hogy nem akarsz. Soha nem akarsz, de muszáj. Csak rosszabb, ha magadba fojtod – tiltakozott Ellen. Ő azt vallotta, hogy az embernek soha, semmit nem szabad magába fojtani, pozitívnak kell maradni, meg kell találni az élet napos oldalát. Ami igazán tiszteletre méltó volt, tekintettel Ellen életének alakulására. Caro rettenetesen tisztelte Ellent. Most azonban még egy fokkal szürreálisabbnak tűnt neki, ami eddig történt. Nem akarta elhinni, hogy ezúttal nem Ellen van bajban, hanem ő maga. Ez ellentétben áll minden gyermek-, fiatal- és felnőttkori tapasztalatával. A forgatókönyvet már korán megírták: Ellen botladozott, és a nővére, Caro volt az, aki megmentette. Sok más dolog mellett, ami most megingott, megdőlt egy olyan alapvetés is, mely egész világát felforgatta.

– Most pedig velem jössz! – mondta Ellen. – Nem, most ne mondd, hogy beteg vár rád, vagy megbeszélésed van, vagy műtéted, mert tudom, hogy ma nincs más dolgod. Magad mondtad tegnap. Beszállunk a kocsimba, ami szabálytalanul parkol odakint, akkor is, ha erővel kell hogy odavonszoljalak – jelentette ki, majd más hangnemben folytatta: – Caro, tudod, milyen nehezen intéztem el, hogy eljöhessek ide!

Caro azt is tudta, hogy Ellen fizikailag és lelkileg is képes arra, hogy valóra váltsa fenyegetését. Ellen magas és erős volt, mint egy hátvéd, Caro pedig ötvenhét kiló.

Ellent mindig hidegen hagyja, hogy kit szégyenít meg. Képtelen vagyok önuralomra tanítani ezt a gyereket!

– Rendben, elmegyek veled! – válaszolta végül Caro.

A váróteremben hemzsegtek az emberek. Két nővér egy megkönnyebbülten mosolygó beteget tolt kocsiban hatalmas, örvendező családjától körülvéve. Ott volt dr. Trilling a röntgenből, és két orvostanhallgató, a kezükben starbucksos papírpoharakkal.

– Jó napot, dr. Soames-Watkins! – köszönt egyikük, aztán tovább beszélgetett a társával. Hétköznapi dolgokról társalogtak; a diákok nem tudták, hogy ő min ment keresztül. Elméletileg senki sem tudhatta meg, mert a kórházban az etikai meghallgatások nem nyilvánosak, de négy év orvosi egyetem, több év idegsebészeti rezidensképzés, illetve kutatás után, továbbá, hogy már egy éve szakorvosként dolgozott, Caro tudta, hogy a kórházak nem így működnek, és semmi nem marad sokáig titokban.

A kocsin bírságcédula díszelgett. Ellen behajította a táskájába, rá sem pillantott, és még jó néhány sarkot mentek egy lepukkant ír kocsmáig.

– Ilyenkor, délután? – kérdezte Caro.

– Szükséged van egy italra.

– Nem. Nincs rá szükségem.

– Ne mondd nekem, hogy… Jó, akkor egy igyál jeges teát vagy valamit…

A bárban félhomály uralkodott, és alig néhány vendég ült az asztaloknál. Valami kelta zenét játszottak, egyik instrumentális számot a másik után, szünet nélkül. Beültek egy fapados bokszba. Ellen, akinek rendezetlen sötét hajára nemcsak vágás, de fésülés is ráfért volna, odaszólt a pincérnek:

– Két jeges teát kérünk!

Számára ez a rendelés olyan volt, mintha átadná a kardját, és térdre borulna. Caro erőltetetten elmosolyodott, és hirtelen megörült, hogy Ellen idehozta őt, ahol kiöntheti a szívét a számára legkedvesebb és legbizalmasabb embernek.

– Tehát a fegyelmi bizottság nem hitt neked – mondta Ellen.

– Nem akartak hinni – válaszolta Caro, és már ez a mondat is emberfeletti erőfeszítést kívánt tőle. – A végeredmény ugyanaz.

– De volt tanúd is! Azt mondtad, hogy ez a másik orvos a barátod, az a valamilyen Maisie…

– Nem a barátom. Most már nem – felelte Caro. A hat egyszerű szó mögül feltört a fájdalom, és eltakarta a kezével az arcát. Ellen finoman elhúzta onnan. Caro a jobb kezével megszorította Ellenét, és nem engedte el. Ellen így szólt:

– Tesó…

– Az egész meghallgatás annyi volt, hogy a férfi ezt mondta, a nő azt mondta… Maisie nem volt közvetlen tanú. Senki sem járt az emeleten azon a partin, ahol Paul – Becker doktor úr – bevonszolt engem a hálószobába. Azért akartam nagyon, hogy Maisie-t hívják meg a meghallgatásra, mert azt látta, hogy Becker eléggé be van rúgva, és azt is tudta, hogy az utolsók között mentünk el a buliból, mert nem érkezett meg a taxink. Azt is, hogy fölmentem a kabátokért, és szomorúan jöttem le úgy, hogy hiányzott egy gomb a kabátomról, és azt is elmondtam neki még aznap este, hogy mi történt. Tudta. De a fegyelmi tárgyaláson, miután Becker mindent tagadott, Maisie is tagadott mindent. Azt mondta, hogy nem látott semmit, és én nem mondtam neki semmit.

– Ezek szerint hazudott? – kérdezte Ellen, aki sohasem hazudott.

– Mert magát védte, természetesen. Szerintem fogalmad sincs, Paul Becker milyen befolyásos ember. Nemcsak elismert idegsebész, hanem remek nemzetközi hírnévnek is örvend, és a legjobb sebész, akit valaha láttam. Valóságos rocksztár. Múlt héten végignéztem, ahogy eltávolít egy glioblastoma multiformét, amely nehezen perálható, és más még csak megmozdítani sem lett volna képes, nemhogy eltávolítani anélkül, hogy megkarcolná az agyszövetet, ő pedig…

– Nem érdekel! Seggfej! Megpróbált megerőszakolni!

– Nem hiszem, hogy odáig fajult volna a dolog. Talán beérte volna azzal is, ha alaposan megfogdos. Bár igazad van, ettől még seggfej – ismerte el Caro, és mosolyogni próbált, de sikertelenül. – Ha tényleg megerőszakolt volna, annak legalább lett volna látható nyoma, DNS-minta, satöbbi.

– Nem is kéne, hogy ezekre szükséged legyen! Menj a rendőrségre, és jelentsd fel!

– Ezt nem fogom megtenni. Vesztenék, mint ahogy a meghallgatáson is vesztettem. A férfi ezt mondja… a nő azt mondja. De talán… legalább a kórházban jobban fognak rá figyelni mostantól.

A felszolgáló meghozta a jeges teákat.

Ellen így szólt:

– És két skót whiskyt is, legyen szíves! Tisztán.

Ez alkalommal Caro nem ellenkezett. Miután a felszolgáló elment, Ellen nekiszegezte a kérdést:

– Tesókám, te miért nem haragszol? Miért nem vagy veszettül dühös?

– De igen, veszettül dühös vagyok! – állította Caro, és Ellen felé hajolt. – De nem mutathatom ki a kórházban. Nem, ezt te nem értheted. Erre kondicionáltam magam. A műtőben nem látszódhat az emberen semmiféle érzelem.

És Caro tudta, hogy ez mennyit segített neki. De azt nem mondta el – még Ellennek sem! –, hogy a műtőben, ahol létfontosságú volt az önuralom, a határozottság, a nyugalom, a töretlen távolságtartás, vadászpilótaként tekintett magára. Ha azonban ezt hangosan kimondja, nagyképűnek tartották volna, talán még nevetségesnek is. Emellett, értelmetlen lett volna a nyugalom előnyeiről magyarázni Ellennek. Inkább sorolni kezdte a további nehézségeket:

– Ez azt is jelenti, hogy bár jól sikerült a felvételim, esélyem sincs, hogy véglegesítsenek a Fairleigh-ben. Egyszerűen nem fognak! És nem lehet…

– Te is valóságos rocksztár vagy! Azt mondtad, hogy az értékeléseid vagy micsodák…

– Igen, de…

– Meg a kutatásod! Megcsináltad azt az agytérképes dolgot, ami még az izében is megjelent…

– Ide figyelj! Figyelj rám! Igen, jó vagyok. Nagyon jó – válaszolta Caro.

Caroline teljesen odáig magától. Nem lehet ezt a gyereket szerénységre tanítani.

– Részben ez is a baj – folytatta Caro. – Mivel egyszerre van idegsebész és kutatói végzettségem, és mind a két területen van tapasztalatom is, az egyetlen olyan hely, ahol dolgozhatok, ahol szeretnék dolgozni, az egy nagy kórház, ahol új idegsebészeti eljárásokkal kísérleteznek! Ebben a városban ez az egyetlen ilyen. De még az egész államban is.

– Értem – felelte Ellen, aztán hallgattak, amíg meg nem kapták a whiskyt. Ellen félig kiitta a sajátját, és megjegyezte. – De ez akkor sincs rendben!

– Nincs rendben – erősítette meg Caro. Pontosan ezért gondolta, hogy az orvosok, akikkel együtt dolgozott, akiktől tanult, akiket csodált, neki fognak hinni. A meghallgatás végén dr. Borrellára pillantott, aki rajta és az áruló Maisie-n kívül az egyetlen nő volt a helyiségben, de Vera Borrella a polírozott tárgyalóasztalra szegezte a tekintetét, és nem nézett fel.

Caro tudta, hogy túlzottan naiv volt – vagy a dolog ennél is mélyebb. A meghallgatásán résztvevők nap mint nap égbekiáltó igazságtalanságokkal néztek szembe: olyasmivel, hogy egy gyerek leukémiás lesz; azzal, hogy egy fiatal, háromgyerekes apuka jóindulatú meningiómája nem csak a pia materbe nő bele a jobb homloklebenyben, ahonnan könnyű lenne kioperálni, hanem az agytörzsbe is, ahol tönkreteszi az idegeket, és bénulást okoz; azzal, hogy egy kísérleti gyógyszer A, B és C betegen segít, D-nek azonban megmagyarázhatatlan módon a halálát okozza.

Caro valahogy azt képzelte, hogy ezek az orvosok, akik nap mint nap átélnek ennyi szörnyű igazságtalanságot, cserébe talán igazságosabban bánnak egymással. A kórház érdeke azonban úgy kívánta, hogy ez ne így legyen, vagy talán azért nem alakult így, mert amikor Becker tagadott, a meghallgatás többi résztvevőjének nem volt ellene semmiféle szilárd bizonyítéka. A férfi ezt mondja, a nő azt mondja...

Caróra hirtelen rázuhant az érzés, hogy mit veszített. Bárcsak korábban ment volna el a buliból! Bárcsak nem az emeleten hagyták volna a kabátokat és a pulóvereket! Bárcsak ne flörtölt volna az elmúlt pár hétben Paul Beckerrel, amit ő munkatársak közötti barátkozásnak látott, az alá-fölé rendeltségi viszony fellazításának, mivel ha véglegesítik, egyenrangú kollégák lesznek. Ám ezt a férfi valószínűleg keringőre való felhívásnak tekintette. Bárcsak egyetlen dolog másképp alakult volna a sok közül... de nem. Itt csak egyetlen bárcsak számított, és ezt Caro megdöbbenésére Ellen mondta ki:

– Bárcsak ne lett volna ekkora barom! Mert erre gondolsz, ugye, tesókám? Hogy ez az egész bonyodalom valamiféleképpen a te hibád, mert neked képesnek kéne lenned mindent irányítani. Nem vagy rá képes.

Caro nem szólt semmit. Ha Ellen bármit is tudna az idegsebészetről, ezt nem mondaná. Caro nagyon is pontosan tudta, mennyi minden nem rajta múlik. Operálhatatlan gerincsérülések, részben eltávolíthatatlan glioblastoma multiforme, artériás aneurizmák, amik a mentőautóban robbannak fel, útban a sürgősségi felé. Caro és Ellen között az volt a különbség, hogy Caro igyekezett mindent irányítani, és személyes kudarcként élte meg, ha nem járt sikerrel. Ellen a bátorság és a fatalizmus valami titokzatos keverékével mindent elfogadott, amit az élet dobott neki.

Caro azt kérdezte:

– Hogy van Angelica?

– Nincs változás.

Angelicánál soha nem lehetett semmi változás, csak az, ha már nem él, és többé nem határozza meg Ellen vagy a másik lánya, Kayla mindennapjait. Carónak nem volt más rokona rajtuk kívül, és bármire képes lett volna értük – bár azt gondolta, hogy eddig is ezt tette, és most elrontotta az egészet.

– Hiányozni fogsz – mondta halkan Ellen –, mert természetesen oda kell költöznöd, ahol a lehető legjobb munkát találod. Sztársebész nővérkém.

Caro akarata ellenére elnevette magát.

– Manapság már nem mondják, hogy sztársebész!

– Akkor agyvarázsló, koponyaszerelő, szürkeállomány-szelídítő!

– Hol hallasz ilyeneket?

Ellen titokzatosan elmosolyodott. Aztán elkomorodott.

– Megleszek. Caro, szörnyen fogsz hiányozni, de megleszek.

– Tudom – felelte Caro. A testvére mindent megoldott, jobban, mint bárki az ő helyzetében, és tudta, ha ő máshol dolgozik, de jól keres, még mindig küldhet Ellennek pénzt. Arra pedig Ellennek mindig szüksége volt. A szociális munkások nem tudtak elég sokat segíteni Angelica körül, Kayla pedig gyorsabban nőtte ki a ruháit, mint hogy Ellen újat kaphatott volna a segélyszervezetektől. Ellen lecsúszott férjéről pedig egy éve nem hallott senki, a nevelőtisztjét is beleértve, és pénzt sem küldött.

Ellennek azonban felnőtt társaságra is szüksége volt, majdnem ugyanannyira, mint a pénzre, hogy megszakítsa borzalmas mindennapjait, és Carón kívül nagyon kevés ember bírt megmaradni mellette.

– Hol fogsz munkát keresni? – vetette fel Ellen.

– Még nem tudom. El kell kezdenem keresgélni. Jövő hónapban lesznek a meghallgatások.

– Na, nekem most ki kell mennem a mosdóba.

Amikor magára maradt, Caro elhessegette komor gondolatait. Végül is, mindig gondolatok közé vágott bele, valahányszor mikroszkóppal, vagy késsel, vagy lézersugárral a kocsonyás, puha szürke anyagon keresztül az élő agyba hatolt. Emlékeken vágott keresztül, elképzeléseken, képességeken, a mozgás, a beszéd és a gondolkodás képességén. Mind olyan sérülékeny volt, akár a hópelyhek, és elég lett volna egy rossz mozdulat a szikével, vagy elég volna elvágnia egy ideget, és már szét is foszlottak volna. A gondolatok semmit sem változtattak meg; csak a tettek voltak képesek erre. A buli megtörtént, a meghallgatás megtörtént. Mindkettő a visszafordíthatatlan múlt foglya lett, és Carónak most előre kellett néznie. Azzal kellett törődnie, hogy egy másik városban új életet kezd, távol attól, amire vágyott, és mégis, meglehetősen gyakran visszatér ide meglátogatni Ellent és a gyerekeket. Tudta, hogy képes megcsinálni. Mindig képes volt rá. A nehezét már maga mögött tudhatta.

Ellen még a felét sem itta meg a whiskynek. Caro sem nyúlt még az övéhez. Amíg Ellen vécére ment, Caro kicsusszant a bokszból, megkereste a felszolgálót, és rendezte a számlát, hogy Ellennek ne kelljen, aztán magához húzta a húga táskáját. Körbematatott benne, megtalálta a büntetőcédulát, és a zsebébe gyűrte, mielőtt Ellen észrevehette volna, hogy eltűnt.

2

NEM VOLT még túl a nehezén. Két nappal később, amikor Caro reggeli vizitet tartott, DeVonne Lainhart megállította a folyosón. Caro később úgy emlékezett rá, hogy mosolyogva lépett ki egy fiatal nő, Hanna Glick szobájából, akit két nappal azelőtt operált. Dr. Fleischauer, a mentora a háttérbe húzódott, és hagyta, hogy teljesen egyedül végezze el az egész craniotomiát Ms. Glicken, akinek a jobb oldala lebénult a második stádiumú homloklebenyi asztrocitómától. Fleischauer elismerően bólintott, a beteg most már képes volt megrázni a jobb lábát, és tízéves kislánya megjegyezte, hogy orvos akar lenni, ha felnő. Caro élt-halt ezekért a pillanatokért.

– Szia, DeVonne! Hogy vagy? – köszönt vidáman Caro.

A férfi a karjára tette az egyik kezét, és azt felelte:

– Caro, egy szóra! Gyere velem, mutatnom kell valamit.

– Nem tudok, el kell…

– Velem kell jönnöd! Tényleg! Komolyan!

Caro alaposabban is megnézte magának a férfit. Ő és DeVonne, aki mostanra kardiológus szakorvos lett, egyetemista koruk óta barátok voltak. Együtt boncoltak hullákat, együtt tanultak, gyakorlataik idején egymásnak panaszkodtak mindenféle csip-csup dologról, amiről a medikusok és a rezidensek szoktak. Caro és az akkori barátja DeVonne-nal és a feleségével, Helennel egyszer a Blue Ridge Mountainsben töltöttek egy csodálatos, előadásmentes és pénzben kissé kiszámított hétvégét. Egy alkalommal, amikor Angelica nagyon rosszul volt, DeVonne még pénzt is adott Carónak, hogy adja tovább Ellennek.

A férfi bevezette őt egy üres kórterembe, és bezárta az ajtót. Szeme körül a sötétbarna bőr ráncba szaladt az aggodalomtól.

– Rajta vagy a Twitteren?

– Nem. Kinek van arra ideje?

– Caro, visszaütött a dolog.

– Visszaütött? Kire? – kérdezte Caro, és döbbenten csóválta a fejét.

– Rád.

– Én nem…

– Kiszivárgott, hogy feljelentetted Beckert szexuális zaklatásért. A vádjaid híre, meg azé, hogy tagadta az egészet.

Caro félig-meddig számított erre. Látta, hogyan néznek rá a folyosón: a legtöbben zavartan, de egyesek vádló tekintettel meredtek rá, mások együttérzőn. Maisie? Valószínűleg. Aki hazudik, az általában szükségét érzi, hogy megindokolja tettét a barátai előtt, és mit is mondott Benjamin Franklin? Három ember akkor képes titkot tartani, ha közülük kettő halott. Caro úgy döntött, hogy egyszerűen ügyet sem vet a pillantásokra, bármit sugározzanak is. Néhány hónap múlva úgysem lesz már itt – a szerződése lejár, és másik városban fog dolgozni. Hátrahagyja Beckert, Maisie-t és az összes többi, alaptalanul ítélkező embert.

– Figyelj rám, Caro! – kezdte DeVonne. – Arra van szükség… Tudnod kell, hogy a Twitteren híre ment a meghallgatásnak, mint ahogy manapság mindennek. Először kifejezetten együttérző hangvételű posztok születtek. Aztán mások is belekeveredtek a történetekbe – nagyon sok kívülálló. Rengeteg férfivédő mozgalom támadja csúnyán a női jogokat. Néhányuknak igaza van, de a legtöbben sértett trollok, akik azt gondolják, hogy a nők lépten-nyomon, lazán megvádolják a férfiakat szexuális visszaéléssel, puszta szórakozásból, vagy haszon reményében. A trollok lecsaptak Becker egyik betegére, egy asszonyra, akinek Becker megmentette az életét egy kockázatos műtét árán, egy nyakszirti kötőszövettumor eltávolításával. A beteg annyira ért az orvostudományhoz, hogy tudja, ez milyen veszélyes műtét volt, és milyen kiváló munkát végzett Becker.

Írt róla a Facebookon, mire egy magát Bosszúállónak nevező troll lecsapott rá, és a társaival együtt terjeszteni kezdte. Nagy szervezet, akik arra tették fel az életüket, hogy megszégyenítsenek mindenkit, akit, idézem, a jó emberek ellenségének tartanak. A MeToo-val szembeni internetes válaszreakció részeként úgy határoztak, hogy te is az ellenségük vagy. Ezek az alakok élvezik, ha megfoghatnak valakit, ha sárba taposhatnak valakit, akárkit. Aztán más emberek elhiszik, amit olvastak, és csak még jobban megszégyenítik őket. Szörnyű dolgokat irkálnak rólad a Facebookon meg a Twitteren, méghozzá, attól félek, elég sokat, és a helyzet egyre romlik.

– Mennyit? – Caro alig bírta kinyögni ezt a szót is.

DeVonne mély lélegzetet vett, és azt felelte:

– A megosztásokkal együtt több mint negyvenezer bejegyzés van, és egyre több.

– Ez nem lehet igaz!

– De az! Hadd mutassam meg!

– Nem! – tiltakozott Caro, és hirtelen rettenetesen szerette volna egyedül megnézni ezt a dolgot.

A férfi alighanem megértette.

– Jól van – válaszolta bólogatva. – De ha később, vagy bármikor máskor beszélgetni szeretnél, vagy ha szeretnél átjönni ma este, hogy Helennel és velem megbeszéld…

– Köszönöm, DeVonne. Csak azt mondd meg, hol találom ezeket a posztokat!

– Azt írd be: hashtag, Caroline, aláhúzásjel, doki, pusztító, szóközök nélkül – magyarázott DeVonne, majd némi, jól érzékelhető vonakodás után távozott.

Caro becsukta az ajtót, és megállt a csupasz ágy mellett. A szoba teljesen üres volt, a képernyők sötétek, az ágy fölé magasodó asztalon sem volt semmi. Pár percig matatott a telefonján, mielőtt megtalálta a posztokat és hozzászólásokat.

De még mennyi hozzászólást!

Be akar mocskolni egy orvost, aki életeket ment! Keresztre kéne feszíteni ezt a kurvát! Ki kellene rúgni!

Soha-soha nem szabadna operálnia!

Ki kéne belezni és elégetni!

Caro S-W: hazudik, hazudik, hazudik…

Túl sok hozzá hasonló nő igyekszik tönkretenni derék férfiakat!

Szeretem a harcias luvnyákat – ezt is megcuccolnám!

Hagyjátok már abba! Ez komoly dolog! Ebben az országban a feje tetején áll az egészségügy!

Te fogd be, seggfej!

Caro S-W-t el kellene távolítani az orvosszövetségből!

Nem rokona valami nagykutya orvosnak?

Gondolj bele, milyen jó helyzetből jöttél, te gazdag fehér kurva!

Ivartalanítani kéne, hogy ne tudja továbbadni azokat a hazug génjeit!

Tüntessünk ellene!

Remek, tüntessünk! Itt írható alá a peticio@kirugatjukCarolineSoames-Watkinst!

Szörnyű dolog az ilyen! Ebben az országban a férfiak az igazi áldozatok! Holnap tüntetés lesz a Fairleigh Memorialnél, Croydenban, NyVirginiában. Ki jön?

Ott leszek

me too

haha, vicces

Én Croydenben lakom, és a nővéremet dr. Becker operálta! Ott leszek

Én is

én is

Főzzük meg élve CSW-t!

Nem, hat kemény fickónak kellene…

Caro reszkető kézzel kapcsolta ki a telefont. Holnap tüntetés lesz ellene a kórház előtt! Vajon tényleg eljön bárki is? Szükség lesz rendőrökre? Vajon sor kerül erőszakra is?

És ellene fognak tüntetni.

Caro felkelt. Érezte, hogy elgyengül a térde, és gyorsan leült az ágy szélére, úgy szorongatva a telefonját, mintha bomba lenne. A gonosz posztok tekintélyes részét sokan megosztották. Nem mert felmenni a Facebookra, ahol már amúgy sem járt hónapok óta.

Ellen segítségével sikerült összeszedni magát a meghallgatás után. Ez most másnak ígérkezett. Attól félt, sehova sem veszik föl, ha olyan tüntetést rendeznek ellene, hogy rendőröket kell hívni a kórház elé. Minden vágya és reménye, rengeteg év borzalmasan nehéz munkája, és a sok kölcsön, amit fölvett, miután az anyja Ellennel együtt kitagadta az örökségből… egy jó kórházi állás nélkül hogyan fogja visszafizetni a kölcsönöket, hogyan segítheti Ellent és a gyerekeket? Az idegsebészek más egészségügyi szakemberekkel ellentétben nem tehetik meg, hogy egyszerűen fellógatnak egy cégért, és magánpraxist nyitnak.

A jövőjével kapcsolatba szőtt összes terve…

Nem tudta, mennyi ideig ült ott. Végül kinyílt az ajtó, és egy műtőssegéd rontott be.

– Mit csinál maga… Bocsánat, doktornő! Elő kell készítenünk ezt a szobát, mert nemsokára beteget hoznak!

– Persze, természetesen. Persze! – Caro azt se tudta, mit beszél. A lába azonban, ami úgy látszott, erősebb a tudatánál, az ajtóhoz vitte, majd azon túl is, ismeretlen és elképzelhetetlen dolgok felé.

3

Tisztelt Caroline Soames-Watkins doktornő!

Még sohasem találkoztunk. Az ön dédnagybátyja vagyok, a nagyapja testvére, Samuel Louis Watkins. Már hallott rólam.

Nem különösebben érdekel a családom, amióta azonban fülembe jutott, hogy az orvosi pályát választotta, némi érdeklődéssel követtem szakmai pályafutását, és ismerem többek között azt a cikket is, amiben társszerző a kiváló kutató, Reuben Fleischauer mellett, a közvetlen agyi stimuláció idegi hatásairól. Úgy tudom, hogy most már idegsebész szakorvos, és gyanítom, hogy nehezen fog munkát találni a nemrég az interneten megjelent írások miatt, amiatt, ami a gondolkodásra képtelen tömegek véleménye a veszedelmes szennycsatornában.

Módomban áll önnek olyan munkát ajánlani a Karib-térségben, egy magánkórházban, amely ötvözi a tudományos kutatást az idegsebészettel. A fizetés több, mint amennyit máshol ajánlhatnak magának. Ez az állás kivételes lehetőség, de nem felel meg mindenkinek, aki a szaktudása alapján egyébként elláthatná. Ha érdekli, az ügyvédem, William H. Haggerty elhozatja önt a Kajmán-szigetekre, hogy beszélgessünk, és kiderítsük, szimpatikusak vagyunk-e egymásnak.

Legyen szíves néhány napon belül válaszolni az alábbi e-mail-címre. Nem várhatok sokáig idegsebészre.

Tisztelettel:

Samuel Watkins

4

– MICSODA? – kérdezte Ellen.

– Azt hiszem, munkaajánlatot kaptam – közölte Caro.

– Tényleg? Hol? Angelica! Jaj, ne… – fakadt ki Ellen, amikor az ötéves Angelica, aki akkora volt, mint egy kétéves gyermek, fészkelődni kezdett a műanyag pelenkázóasztalon, Ellen rendetlen nappalijának sarkában. Görcsös kezével és lábával rúgkapált, kicsi arca dühtől vöröslött. Mivel beszélni és járni nem tudott, a haragját csak egyetlen módon tudta kifejezni: vad rángatózással, amennyire csak irányíthatatlan tagjaitól telt, bár az anyjának volt gyakorlata abban, hogy visszafogja. Caro bejelentésére Ellen hirtelen felkapta a fejét. Angelica oldalt dobta magát, mire a cső, mellyel Ellen a gyerek végbeléből az ürüléket szivattyúzta, kiugrott, és sárgásbarna ürülék ömlött az asztalra, Ellen lábára és kezére. Caro erős kezével leszorította a kicsi testét, és rászólt a húgára:

– Menj, szedd rendbe magad, ezt én befejezem! Nyugalom, Angie, rendben lesz minden!

Angelica nem nyugodott meg. Nem volt rendben, a legkevésbé sem.

Angelica súlyos cisztás fibrózissal és oxigénhiányos agysérüléssel született. Ellen mindennap többször kiszívta az abnormálisan sűrű váladékot a gyerek orrából, torkából és tüdejéből, és az ürüléket a végbeléből. A társadalombiztosító naponta küldött segítőt, de csak néhány órára. Ellen nem tudott elmenni dolgozni, mert kénytelen volt Angelicát gondozni. A közösségi segítség nem megfelelő. A pénz soha nem volt elég.

Caro gyengéden megtisztogatta Angelicát. A kis test megnyugodott. Angelica szeme, ami ugyanolyan tiszta, világosbarna volt, mint Ellené, a nagynénjére szegeződött, akihez a kislány sosem szólt, sosem ölelte meg, sosem szaladt oda. Caro mégis úgy érezte, hogy Angelica felismeri őt. A kicsi érezte a kedves simogatásokat, a nap melegét a bőrén, és a tele has, illetve a puha, tiszta pelenka adta kényelmet. Létezett valaki a súlyosan sérült agy mélyén, talán olyan valaki, aki halványan még annak is tudatában volt, hogy szeretik.

Amikor Ellen visszatért, felöltöztette Angelicát, aztán pedig föl-alá járkált vele a rendetlen nappaliban, mígnem a kicsi nehéz feje, amit nem tudott egyenesen tartani, az anyja vállára ereszkedett, majd lecsukódott a szeme.

– Hú – mondta Ellen a szokásos, derűs mosolyával. – Most, hogy halljuk egymást, mesélj erről az ajánlatról! Jó ez?

– Nem tudom – felelte Caro.

– Hogyhogy nem tudod? Kitől kaptad?

Caro kivette a levelet a zsebéből. Mivel nem akarta még jobban terhelni Ellent, és az igazat megvallva, kissé szégyellte is magát, nem számolt be neki az elmúlt két hónapban kapott összes elutasításról. A tüntető tömeg, bár nem volt akkora, mint a hírekből sejteni lehetett, még akkor is eltorlaszolta a Fairleigh Memorial kapuját, mikor már kiérkezett a rendőrség. A Twitter-, Facebook- és Instagram-támadásoknak nem akart vége szakadni. A kegyetlenkedést láthatólag egy olyan csoport tartotta fenn, amelynek tagjai élvezték, hogy van hatalmuk egy orvos felett. Caro semmit sem követett el abból, amivel a szaftos hazugságok vádolták, és nem is volt az az elkényeztetett, gazdag, pasivadász hárpia, aminek nevezték. Bár ennek hangot is adott az interneten, a védekezése mégsem fékezte meg a támadásokat. A kórházak természetesen tisztában voltak azzal, hogy a kegyetlen megszégyenítés nem teljesen jogos, de azt is tudták, hogy az ország egyik legjobb nevű orvosát vádolta meg „hamisan”. „Sajnálattal értesítjük…”

Ellen megismételte:

– Honnan jött az ajánlat?

– Nem honnan, kitől? A dédnagybátyánktól.

Ellen megállt Angelicával.

– Ne! A Nobel-díjastól?

– Személyesen tőle.

– De hol van? Hol volt az elmúlt tizenöt évben? Azt mondtad, hogy már nem kutat azóta, amióta felfedezte azt a gyógyszert, és aztán egyszerűen csak eltűnt.

– El is tűnt, bár most úgy tűnik, egy magánkórházat vezet a Kajmán-szigeteken, vagy legalábbis kapcsolatban áll vele, és oda hívott felvételi beszélgetésre.

– Elmész?

– Nem tudom. Honnan tudhatnám? Minden lehetséges dolgot felkutattam az interneten, az orvosszövetséggel is beszéltem, de a neten nem volt semmi, és az intézmény, bárhol legyen is, nem az Egyesült Államokban van, ezért az Amerikai Orvosszövetség sem tud róla semmit. Beszéltem ezzel a Haggertyvel, egy ügyvéddel, de ő is kertelt mindennel kapcsolatban, a fizetést kivéve. Fogalmam sincs, mi folyik ott, és vajon jó ötlet lenne-e beletáncikálni egy olyan helyzetbe, amit nem ismerek.

Angelica nyöszörögni kezdett, Ellen tovább sétálgatott vele.

– Kimerültnek tűnsz. Add ide Angelicát! – kérte Caro, és átvette a kislányt. Nehéznek érezte a karjában.

– Mennyit fizetnek? – tudakolta Ellen.

Caro megmondta.

– Te jó isten! – hördült fel Ellen. – Tényleg? És te még csak el se mész megnézni ezt a kórházat? Nem teheted meg, hogy… ez a szokásos kezdő fizetés egy idegsebésznek?

– Nem, ez egy csillagászati összeg. Nálam sokkal tapasztaltabb emberek számára is vonzó lenne. Ami azt jelenti, hogy valami nincs rendben.

Ellen eltöprengett ezen, majd azt felelte:

– Nem. Egy Nobel-díjasnak nincsenek zűrös ügyei, hiszen miért tenné kockára a jó hírét egy illegális dologgal?

– Nem tudom – válaszolta Caro. – Bár más országokban sok minden legális, ami az Egyesült Államokban nem az. Különösen a Kajmán-szigeteken, ha elég pénze van az embernek. Nem mondom, hogy nem gondolkodtam el az ajánlaton. Máson se gondolkodom, mióta megjött a levél, de…

Kivágódott a bejárati ajtó, és Kayla rontott be rajta zokogva.

– Gyűlölöm őket! Az összeset gyűlölöm! – kiabálta, azzal kicsi hálószobája felé szaladt, és a kanapé felé hajította a hátizsákját, amely azonban nem ért célba. Amikor elrohant volna az anyja mellett, Ellen elkapta, és azt kérdezte tőle:

– Édesem, mi történt?

– Eressz el!

Caro meghökkent. A nyolcéves Kayla rendszerint nyugodt volt, és kifejezetten jól viselte az Angelica állapota miatti helyzetet. Most könnyek csorogtak az arcán, és vergődve igyekezett kiszabadulni az anyja öleléséből. Nem járt sikerrel.

– Kayla, tudnom kell, mi történt! – folytatta Ellen. – Mondd el, mi borított ki! Most. Kiket gyűlölsz?

– Mindenkit! Jessie-t, Avát és Lillyt! Azt mondták... azt mondták...

– Mit mondtak?

– Azt mondták, hogy nem jönnek el a születésnapomra, és sohasem jönnek át hozzám többé játszani, mert itt mindig szar- és gyógyszerszag van!

Ellen szemlátomást elkomorult, és szorosan magához ölelte a zokogó Kaylát. Caro látta a testvére arcán a jeleit annak a fájdalomnak, amit néha minden jó szülő megtapasztal, és amit azért éreznek, mert valamiért képtelenek segíteni a gyermeküknek.

Kayla éppen akkor született, amikor Caro elkezdte az orvosi egyetemet. Néhány hónappal azután, hogy Ellen dacból hozzáment Erichez. Amikor Ellen vajúdni kezdett, Eric megint elment valahova a barátaival. Caro vitte be a húgát a kórházba, és fogta a kezét az első alkalom ellenére különösen gyors és könnyű szülés alatt. Amikor Kayla kicsusszant a világra, Ellen felkiáltott:

– Jaj, hadd fogjam meg! Fiú vagy lány?

– Lány – közölte Caro, mielőtt az orvos megszólalhatott volna. – Csodaszép kislány!

– Adja ide nekem! – kérte Ellen, mire a nővér a karjára tette a babát. – Csak egy pillanatra!

Ahogy Caro az anyát és a gyermekét figyelte, teljesen váratlanul az az érzése támadt, hogy mindjárt elsírja magát. Az ő kishúga véghez vitte ezt a csodálatos, teljesen mindennapi és elképesztően örömteli dolgot, és most itt van ez a kis, új emberi lény, aki miatt új réteg adódott nemcsak Ellen, de Caro életéhez is. Caro néni lett belőle.

– Caroline-nak fogom nevezni – jelentette be Ellen.

– Nem! – tiltakozott kapásból Caro. – Ne az én nevemet add neki! Ő… egy külön lény! Nézz rá! Nézz csak rá, Ellen!

– Akkor a neved egyik változatát. Ezt akarom. Charlotte. Caytlin. Nem: Kayla!

– Kayla – ismételte a nevet Caro, és megérintette a baba magzatmázzal borított arcát. – Szia, Kayla!

– Miért sírunk mind a ketten? – kérdezte Ellen.

– Nem tudom – felelte Caro, és letörölte a könnyeit – ezt nem teheti, ha majd orvos lesz –, közben a nővér elvette Kaylát, és elvitte, hogy megtisztogassák, lemérjék, és felírják az adatait.

Caro most lassan körbehordozta a tekintetét a kis albérleten: az Angelica baleseteitől foltos szőnyegen, az Angelica számára szükséges felszereléssel telezsúfolt nappalin, az ősöreg fürdőszobán a hálószobák között, melyek egyikében Kayla aludt, a másikba pedig Ellen egyszemélyes ágyát és Angelica bölcsőjét zsúfolták.

Ellen csitítgatta a lányát, és Kayla lenyugodott.

Caro feltette magának a kérdést: tényleg ezért jött Ellenhez ma, hogy megmutassa a nagybátyjuk levelét a húgának? Igen, de azért is, hogy újra lássa… ezt mind.

Soha sincs elég pénz. Angelicához nincs elég segítség.

Kayla szenved, és zokog.

A fizetés csillagászati összeg.

Caro végül megszólalt:

– Ellen, döntöttem. Igazad van, ezért a fizetésért hülyeség lenne meg se nézni ezt. Elrepülök a Kajmán-szigetekre.

5

– NEM! – jelentette ki dr. Lyle Luskin, mialatt Watkins ágya mellett állt. – Sajnálom, Sam, de... nem. Még nem.

Weiger igyekezett összeszedni magát. Watkinsnak még csak két ember mondott valaha nemet, és bár Luskin volt az egyik, nem ő volt a másik. Vajon kénytelen lesz egyetérteni Luskinnel? Miért kell ilyen harciasnak lennie? Nem csoda, hogy Weigert jobban szerette a számokat. Az ember birkózhat algoritmusokkal, de nem kell őket fejbe vágnia. A fizika sokkal pihentetőbb az orvostudománynál.

Watkinsból azonban, nagy meglepetésére, nem tört ki a szokásos türelmetlen harag, csupán azt kérdezte az orvosától:

– Amikor?

– Megmondtam magának, hogy ezt nem tudom pontosan – felelte Luskin.

Sam felemelte a hangját:

– Akkor körülbelüli időt mondjon! Napok? Hetek? Hónapok?

– Tudja, hogy ezt nem tudom pontosan megmondani. Itt van a mobilján az összes laborlelet, nézze meg őket újra! Maga…

– Már megnéztem őket! Mit keres itt egyáltalán, ha csak azokra a laborleletekre tud nekem hivatkozni, amiket már láttam?

– Újra elmondhatom magának, amit már tud, mert láthatólag nem figyel. Hasnyálmirigyrákja van. Ennek a betegségnek a lefolyása minden betegnél radikálisan különböző. Újabban van még egy ronda vírusfertőzése is, amíg az el nem múlik, nincs elég jól ahhoz, hogy kés alá feküdjön, egy újfajta agyműtéthez pedig különösen nem. Ön…

– Már végeztünk ilyen agyműtétet – jegyezte meg Weigert. Végső soron, csak a tények számítottak. – Julianen.

– Aki harmincöt éves – felelte Luskin –, és olyan erős, mint a vasbeton. Maga, Sam, nem olyan. Hadd mondjam ki nyíltan: nem fogja túlélni az operációt. Ha le nem győzi ezt a fertőzést, és nem erősödik meg, biztosan nem éli túl. És lehet, hogy máskülönben sem.

– Nem tudhatja, hogy mit élek túl, és mit nem! Éppen maga mondta, hogy ez a rák nagyon más minden betegnél! – vágott vissza Watkins, és egyre hangosabban beszélt, míg valósággal mennydörgött. Weigert ismerte ezt a mennydörgést. Vihar közelgett.

– A maga állapotát ismerem – felelte Luskin, védekezésből szintén mennydörgő hangon. – Onkológusnak vett föl, hogy beszámoljak az állapotáról!

– Azért vettem föl, hogy meggyógyítson annyira, hogy alávethessem magam a műtétnek! Ez a projekt akkora szolgálatot tesz majd az emberiségnek, amit a tudomány még soha, és ha azt hiszi, hogy valami idegesítő kis doktorocska le tudja állítani azzal, hogy megtiltja nekem, hogy…

– Azért vett föl, hogy az igazat mondjam! Hallgasson rám, vagy keressen magának más idegesítő doktorocskát!

Watkins hangja hirtelen jó pár decibellel halkabban válaszolt:

– Tudom, Lyle, hogy azért vettem föl. Azért vettem föl magát, hogy igazat mondjon nekem, és helyesen is teszi ezt. Sajnálom.

Weigert pislogott. Bármilyen sokszor volt is a tanúja Sam hirtelen hangulatváltozásainak, melyek legalább részben a gyógyszereknek voltak köszönhetőek, még mindig meglepődött rajtuk. Luskin azonban kimondta az egyetlen szót, ami igazán számított Watkinsnak. Az egyetlen szót, ami valamennyiüknek számított. Igazából az egyetlen okot, amiért itt voltak ezen a szigeten, ebben a szigorúan őrzött építményben, egy haldokló zsenivel.

Watkins végül azt kérdezte:

– Mi a legpontosabb becslése, Lyle?

– Ha a fertőzést legyőzi, öt vagy hat hónapja van hátra. Ugyanaz, mint tegnap.

A zár elfordult, és Franklin nővér farolt be a szobába Watkins reggelizőtálcájával a kezében, jókora hátsójával nyitva ki az ajtót. Valahányszor Weigert a nő ritkás, vörös hajára, kék szemére és széles arcára nézett, mindig azt gondolta: ír parasztlány. Bár tudta, hogy a főnővér valójában lengyel származású, és egyáltalán nem paraszt. Julian egyszer szemére vetette Weigertnek, hogy sztereotípiákban gondolkodik. Weigert meg sem próbálta elmagyarázni, hogy a sztereotípiák gyakran hasznos keretet biztosítanak a megfigyeléshez. Weigert, akinek a dajkája ír volt, Franklin nővérhez is Kelly dadus egyszerű parasztos tulajdonságait társította: a leleményességet, a makacsságot és az eltökélt piszkálódást. Kicsit félt is tőle, ahogy annak idején a dadustól. Franklin nővér volt a másik ember, aki tudott nemet mondani Watkinsnak. Erre Julian sem volt képes, bár Weigert észrevette, hogy Julian általában eléri, amit akar, anélkül, hogy valaha is konkrétan szembeszegülne Sammel.

– Most pedig, doktor Watkins – mondta Franklin nővér –, minden falatot megeszik ebből a reggeliből, nem úgy, mint a tegnapi vacsorából!

Watkins undorodva mérte végig őt is, meg a tálcát is.

– Éppen dolgunk van, Camilla. Hozza vissza később!

– Most! – jelentette ki az asszony, majd letette az ágy melletti asztalra a tálcát, és összefonta a karját.

Watkins ingerülten meredt rá, és azt felelte:

– Azt mondtam, hozza vissza később!

Franklin nővér, aki mindig hajlott rá, hogy erősítést vonjon be, odaszólt Luskinnek:

– Doktor úr?

– Egyen, Sam! – mondta Luskin. – Mára végeztünk. És meg kell erősödnie.

– Ó, az isten verje meg, akkor jó! Most mi van, mitől lett a szobám egyszerre olyan, mint egy főpályaudvar? Ja, maga az, Aiden? Jöjjön be! Lyle, köszönöm. Camilla, menjen! – rendelkezett Watkins.

Az orvos és a nővér távoztak. Weigert megpróbált utánuk menni, de Watkins rászólt:

– Te még maradj!

Weigert ott maradt.

Aiden Eberhart becsukta mögötte az ajtót. Weigert azt gondolta Aidenről, csakúgy, mint a főnökéről, Julianről, hogy túl fiatal a feladatához, bár tudta, hogy neki minden informatikus túl fiatal bármire. Julian azonban legalább már a harmincas éveiben járt. Aiden huszonnégy volt, és tizenötnek nézett ki. Aiden nyilvánvalóan túl fiatal volt, ahhoz meg pláne, hogy Julian őt nevezze ki kiberbiztonsági főnöknek ebben a programban. Julian legalább az összes informatikust rávette, hogy „uram”-nak szólítsa Watkinst. Isten tudja, mit találtak volna ki maguktól? Samuka? Fővarázsló? Halálkirály? Úgy tűnt, mindegyik ezeket a fantasy számítógépes játékokat játssza. Weigert megborzongott.

Hallani vélte rég halott felesége, Rose hangját: Igazi, régimódi viktoriánus vagy, ugye, kedvesem?

– Mit akar? – kérdezte Watkins az informatikustól.

– Megvan a beszámoló Caroline Soames-Watkinsról, uram.

Watkins kihúzta magát ültében. A takaró elcsúszott, és látni engedte vékony lábának bal oldalát.

– Jó, halljuk!

– Ahogy sejtette, amikor kért három hetet, mielőtt idejönne, az valójában nem azért volt, hogy elintézze a dolgait.

– Persze hogy nem – mondta Watkins. – Semmi néven nevezhető dolga nincs. Utánanézett a dolgaimnak, és elég rossz néven venném, ha nem tette volna.

– Igen, uram. Egy Csótány Donny, valójában Donald Richard Hibbler nevű hekkert bérelt fel. Nem túl jót, de nem is különösebben rosszat. Nem tudom, honnan szerezte meg az adatait, az nem volt benne az e-mailben. Valószínűleg személyesen ajánlotta neki valaki. De amint megtalálta, e-mailben kommunikáltak. Ő…

Weigert felcsattant:

– Maga meghekkelte a privát levelezését?

Aiden és Watkins is ránézett, de Weigert most biztonságban érezte magát, és folytatta:

– Sam, az elején abban egyeztünk meg, hogy ebben a projektben semmi illegális dolgot nem művelünk!

Watkins így szólt:

– Tudom, George. De ez az egyetlen illegális dolog, és erre szükség van! Senki nem láthatta előre David Weeks ostoba és szükségtelen halálát.

– De…

– Nincs de! Aiden, ugye semmi esély rá, hogy akár ez a Csótány nevű alak, akár az unokahúgom rájöjjön, hogy ki hekkelte meg az e-mailjeit?

– Semmi – mondta Aiden, és sértődöttnek tűnt.

Nos, gondolta Weigert, ez a fiú legalább büszke a szakmájára.

– Folytathatom? – kérdezte Aiden.

– Mondja csak! – felelte Watkins.

– Elsődleges titkosítással elküldtem magának az egész beszámolót, de a lényege az, hogy a nő három dologról akart megtudni valamit: magáról, a kutatóintézetről, és arról, hogy ki tartja fenn. Csak közérdekű adatokból tájékozódott. A telepről megtudta, hogyan épült, és tudomást szerzett néhány rendelésről, amit indítottunk, azt nem lehetett elkerülni. Az építmény faláról is talált képeket kívülről, a szigetről minden olyasmit, amit egy turista megláthat autóból, drónról vagy helikopterről. Olyasmit nem, amiből bármi kiderülne. Ami pedig a finanszírozást illeti, megpróbált utánanézni, de akárki is nyitotta meg az ön sokféle fedővállalkozását és kajmán-szigeteki bankszámláit, meg minden, nagyon jó munkát végezhetett. Csótány nem látott sok mindent. Lefogadom, hogy bármi, amit Caroline…

– Soames-Watkins doktornő – javította ki Weigert akarata ellenére. Aiden bólintott, és Weigert érezte, hogy igazából mosolyog.

– Igen, Soames-Watkins doktornő… bocsánat, de nehéz lesz megkülönböztetni Watkins doktor urat és Soames-Watkins doktornőt.

Watkins ügyet se vetett erre, viszont feltette a kérdést:

– Honnan volt pénze felbérelni Csótányt? Az első beszámolója szerint ő is, meg a testvére is eléggé szegényen él, rettenetes hitelei vannak, és nincs más élő rokona.

Az unokahúg történetéből Weigert ennyit tudott. Caroline Soames-Watkins és a testvére viszonylagos jómódban nőttek fel – bár nem annyira, mint Samuel Watkins –, de elhunyt szüleik szemmel láthatóan teljesen kizárták őket a végrendeletből. Mindent valami balett-társulatra hagytak. Weigert nem tudta, hogy miért – és gyanította, hogy Watkins sem tudja –, de szörnyű dolognak tartotta. Balett! Persze önmagában semmi baj vele, csak… Biztos volt valami szörnyű családi viszály! Weigert néha örült, hogy neki és Rose-nak végül nem születtek gyerekeik.

– Caroline, akarom mondani, a doktornő egy barátjától kért kölcsön – közölte Aiden. – A Fairleigh Memorial egyik kardiológusától, dr. DeVonne Leiharttól.

– Jó, jó. Most még jobban el van adósodva.

– Igen, uram. Az összes részlet benne van a jelentésünkben.

– Jó. Szép munka, Eberhardt. Elmehet.

Weigert jobban szemügyre vette a fiút, és látta, hogy Aiden futólag elpirult örömében Watkins dicséretétől. Aiden távozása után Weigert megszólalt:

– Tehát eljön.

– Holnapután érkezik. Haggerty elintézett mindent, még az útlevelet is megsürgette. Mert az előző lejárt.

– Mit csinálunk, ha úgy dönt, hogy nem marad itt?

– Itt fog maradni – felelte Watkins. – Szörnyen igazságtalan dolog történt vele abban a kórházban. De ilyen a modern világ. Nekünk pedig kapóra jön. Az eddigi munkája és értékelései kiválóak.

Ez azt jelentette vajon, hogy Aiden a kórházi dokumentációt is feltörte? Sam nem menne bele semmibe, ami ennyire törvénytelen. Bár Weigert azt gyanította, hogy Sam mindent megtenne ezért a projektért.

Megint hallotta a fejében Rose hangját: Te nem tennél meg mindent? Nem – felelte gondolatban Weigert. De majdnem mindent megtett volna. Végül is, a programot megalapozó elmélet – mielőtt Sam és Julian, a két különböző fajta zseni rátette a kezét – Weigerté volt. Nem felejtette el, még akkor sem, amikor ezek ketten a saját céljaikhoz alakították, hogy elérjék a halhatatlanságot.

Watkins hátrahanyatlott párnáira, és becsukta a szemét.

– Nagyon fáj, Sam? Hívjam Franklin nővért? – kérdezte Weigert.

– Úristen, dehogy! – tiltakozott Watkins. – Az a nő púp a hátamon, és egyáltalán nincs szükségem még púpra is! Hamarosan hatni fog a fájdalomcsillapító. Beszélgess velem, George! Beszélgess velem bármiről, ami ezelőtt történt! Lehetőleg sokkal korábban!

George, aki boldog volt, hogy végre szolgálatára lehet kedves barátjának, elgondolkodott egy időre, majd azt kérdezte:

– Emlékszel arra az estére Oxfordban, amikor találkoztunk? Éppen akkor érkeztél a kollégiumba, és az udvaron álltál, elveszve a körülötted halomban álló csomagok között.

Watkins, továbbra is csukott szemmel, elmosolyodott. Weigert felbátorodott, és folytatta:

– Éppen arra jártam, és rám ordítottál, azzal az egyértelmű amerikaisággal: „Hogy találjam itt meg az istenverte szobámat, amikor sehol nincs egy rohadt szám se?”

– Nem ordítottam.

– De, rohadtul ordítottál. Megkerestem veled a szobádat, és megkínáltál egy meglehetősen finom brandyvel, amit a vámmentes boltban vettél a Heathrow-n. Azt gondoltam, hogy csak a szokásos felkapaszkodott senki amerikai vagy, aki bepofátlankodott Oxfordba, és nem akartam veled foglalkozni. Később azonban meglepődtem, amikor a beszélgetés a molekuláris fizikára tért, és megtudtam, mennyire értesz hozzá.

– Annyira nem, mint te – mondta Watkins.

– Nem – felelte egyszerűen Weigert –, de akkor is jó voltál. Aztán elfeledkeztünk a fizikáról, és teljesen berúgtunk.

– Én kevésbé rúgtam be, mint te – állította Watkins. – Nem bírtad a piát, George, és még most se bírod.

– Te még a saját kollégiumi szobádat se tudtad megtalálni, vagy bármit arrafelé. Isten tudja, mi lett volna veled, ha én nem bukkanok fel!

– Oxford, ugyan már! – szólt Watkins, és Weigert látta rajta, hogy lassan elalszik. Aztán hirtelen kivágódott az ajtó, és Franklin nővér rontott be ismét:

– Doktor úr! Semmit sem evett, már jóformán teljesen kihűlt!

Watkins kinyitotta a szemét.

– Tűnjön el! – mordult rá a nőre, és egy darab tükörtojást szúrt a villájára.

– Itt maradok, amíg maga meg nem eszi a reggelijét! Minden falatot!

A jelek szerint még Samnek is engedelmeskednie kellett valakinek.