A tenger kapui – részlet
Date: 2026
Keywords: Három nő a 20. században; 894.511-31 (UDC/ETO)
Description: A mozaikos családregényben 1944-től kezdve hét évtizeden keresztül követhetjük végig, hogy mi történik zömmel női hőseinkkel. Anyák és lányok, feleségek és barátnők, unokanővérek és nagynénik, szomszédok és rokonok egymást kiegészítő szólamai és egymást váltó nemzedékei adják ki A tenger kapui összhangzatát. Rakovszky Zsuzsa ezúttal is káprázatosan érzékelteti a karaktereket körülvevő, azokat mélységesen meghatározó vagy egyenesen magába záró, körbefalazó miliőt. Lakásbelsőkben, nappalikban és félszobákban, kórtermekben és presszókban találkozunk velük. Életeik párhuzamosan zajlanak, máskor eg
Publisher: Magvető Kiadó

Rakovszky Zsuzsa
A tenger kapui
– részlet –

© Rakovszky Zsuzsa, 2026

1944 – A nővér

– Megérkeztünk! – mondta a férfi, aki az állomáson várta.

Az utca, amelyikbe néhány perccel korábban befordultak a főutcáról, akár egy faluban is lehetett volna: földszintes házak követték egymást, a járdaszélen satnya akácfák. Nem távolodtak el nagyon messzire a főutcától, miközben a férfi előkereste a kapukulcsot, Éva még hallotta a villamosok csörömpölését, és ahogy a bérkocsik lovainak patkója csattog a kövezeten. A nő egyik markában a virágcsokrot szorongatta, amelyet az állomáson nyomott a kezébe a férfi, nyilván azért, hogy valamiféle randevú vagy rokonlátogatás látszatát keltsék, ha valaki esetleg figyelné őket, a másikban a retiküljét. A bőröndjét a férfi hozta az állomástól idáig, és most, míg a kapukulcsot kereste a kulcscsomón, lerakta a földre. Évának átfutott az agyán, hogy a bőrönd valószínűleg bepiszkolódik, és hogy vajon ki lehet‑e majd venni belőle a foltot. Régi bőrönd volt, két oldalán a családi nyaralások emlékét őrző megkopott matricák: Abbázia, Herkulesfürdő, Velence. Még otthonról hozta, annak idején, amikor elköltözött.

A férfinak végre sikerült kinyitnia a kaput, és belökte a kapuszárnyat. Évát előreengedte, de ott ment szorosan mögötte, a tarkóján érezte a lélegzetét – vagy csak képzelte –, amikor beléptek az alacsony, boltíves kapualjba. Furcsa módon megkönnyebbült, amikor becsapódott mögöttük a kapu. Végtére is ez volt a feladata: hogy lehetőleg észrevétlenül eljusson a szállásáig, és ez, úgy tűnt, sikerült neki. Mielőtt belépett a kapun, gyorsan szétnézett, de az utca néptelen volt, az emberek behúzódtak a lakásukba a szokatlan júniusi hőség elől. Gyalog jöttek az állomásról, a férfi az első perctől fogva szorosan mellette haladt, és amikor maguk mögött hagyták a pályaudvar előtti teret, és kiértek az emberektől nyüzsgő főutcára, váratlanul belekarolt, mintha nem bízna benne. Az igaz, ha ő a szökést forgatná a fejében, nem lett volna nehéz dolga azon a forgalmas utcán: ha kiáltozni kezd, biztosan akadt volna néhány ember, aki a segítségére siet. Éva arra gondolt, azok, akik ezt a férfit küldték elébe, jobban is választhattak volna, ha kerülni akarták a feltűnést, vagy azt a benyomást akarták kelteni, hogy valamiféle titkos légyott céljából találkoztak ebben a mindkettejük számára idegen városban. Mert ugyan melyik nő választaná erre a célra éppen ezt a férfit? Igaz, magas és izmos, és mivel a felöltője gallérját fölhajtotta, és a széles karimájú szalmakalap is árnyékot vetett az arcára, csak akik a közvetlen közelükben haladtak el, azok vehették észre, hogy jobboldalt a fél arcán meggyűrődött a bőr, amitől úgy tűnt, mintha örökösen kacsintana. Lehet, hogy akik mégis észreveszik, azt gondolják, hogy a háborúban sebesült meg, gondolta Éva. És még az is lehet, hogy csakugyan így is van. Elképzelte, mi játszódhat le annak az ismeretlennek a fejében, aki közelről megpillantja őket: az illető valószínűleg futólag kitalál magyarázatként valamilyen megható szerelmi történetet. Talán még csodálja is őt, amiért hűséges maradt az eltorzított arcú szerelméhez. De az is lehet, hogy nem is gondol semmit ez az amúgy is csak az ő képzeletében létező lény, túlságosan elfoglalják a saját gondjai. Ő viszont az állomáson, amikor meglátta a férfit, az első pillanatban megborzadt tőle, és ezt a férfi alighanem észre is vette. Mint ahogy azt is, hogy azóta is igyekszik elkerülni, hogy az arcába nézzen.

Aki a vonaton ügyelt rá, hogy meg ne szökjön, eléggé mindennapi külsejű férfi volt: alacsony, zömök, puha, elmosódó vonásokkal és nevetséges kis bajusszal. Évát egy írófélére emlékeztette, aki egy időben sűrűn látogatta az anyja teadélutánjait, és akit az anyja éles nyelvű barátnője csak „a háremhölgy”-nek nevezett, talán a széles, nőies csípője és a lágy pillantású, túlságosan szép sötét szeme miatt. Éva gondolatban el is nevezte a vonaton látott férfit Bercinek, mert így hívták azt a bizonyos írófélét: arra már nem emlékezett, miket írt, talán kabaréjeleneteket vagy dalszövegeket, mindenesetre egyike volt azoknak a gyanús alakoknak, akik ott nyüzsögtek a nappalijukban minden fogadónapon, amióta az anyja újra férjhez ment: csinos és jelentéktelen színésznőcskék és művészfeleségek, „nagy nők”, a mostohaapja páciensei, és az ugyanehhez a „bohém” világhoz tartozó férfiak, akik ironikus alázattal vagy cinikus gorombasággal beszéltek a nőkkel, és rosszmájú, obszcén pletykákat terjesztettek róluk a távollétükben, amit a jelen lévő nők hálás, kukorékoló nevetéssel fogadtak.

Éva gyanította, hogy „ők” küldhették utána ezt az embert, mert tartottak tőle, hogy nem megy el egészen a végállomásig, hanem leszáll valahol korábban. Amikor a férfi belépett a fülkébe, ahol egészen odáig egyedül ült, Évának az volt az érzése, hogy előzőleg már több másik fülkébe is benézett: mintha hallotta is volna nyílni és csukódni a fülkeajtókat. Pedig a vonat félig üres volt – a legtöbben egy ideje már az ellenkező irányba, nyugat felé igyekeztek –, és könnyen találhatott volna másutt is helyet. Az csak később, az emberektől nyüzsgő főutcán jutott az eszébe, hogy a vonaton látott férfi lehetett akár nyomozó is, akit a rendőrség állított rá. Ez mindaddig meg se fordult a fejében, amíg az az ember, aki az állomáson várta, a szája sarkából sziszegve meg nem kérdezte, hogy követte‑e odáig valaki. Éva azt felelte, hogy nem hinné, bár nem egészen biztos benne. Utóvégre az is lehet, hogy csak megtetszett annak az embernek, hogy ki akart kezdeni vele. Egyszer, próbaképpen, elindult kifelé a mosdóba: ha a bajuszos a karja után kap, vagy csak kedélyeskedő hangon megkérdezi, „Hova, hova?”, akkor nagyjából biztos lett volna benne, hogy őt követi. De semmi ilyesmi nem történt: igaz, amikor visszafelé indult a fülkéjébe, a férfi kinn állt a folyosón, és kifele bámult a lehúzott ablakon át. Ez nem támasztotta alá, igaz, nem is cáfolta egyik feltételezését sem.

A félszemű – aki igazából nem is volt félszemű, csak éppen a felgyűrődött húsredők közt mindössze egy keskeny csík látszott a szeméből – keresett egy újabb kulcsot a kulcscsomón, kinyitott bal felől egy keskeny ajtót, ami Évának mindaddig fel sem tűnt, és kitárta előtte. Ahogy belépett a szűk, ablaktalan előszobába, Éva összerezzent: úgy tűnt, a lakás mélyéből két fehér, elmosódott arcú alak közeledik feléjük. Aztán a férfi behúzta maga mögött az ajtót, a két alak eltűnt, és Éva rájött, hogy alighanem egy tükör lóghat a szemközti falon. A földre ejtette a kézitáskáját, és a villanykapcsoló után kezdett kotorászni a falon. A következő pillanatban acélkemény ujjak kulcsolódtak a csuklójára, és elrántották a kezét a faltól. A férfi, akinek a szeme, úgy látszik, hamarabb megszokta a sötétet, mint az övé, észrevehette a mozdulatot. – A villanyt… – nyöszörögte Éva, de – Meglátják kintről! – sziszegte a fülébe a férfi: a hangja furcsán lélektelen volt, mint valami géphang. Lehet, hogy a torkával is van valami baj? – futott át Éva agyán. Hol, itt? – kérdezte hitetlenkedve: a bejárati ajtó tömör fából volt, és különben sem látszott az utca felől. A férfi kétfelől megragadta a vállát, és szó nélkül oldalt fordította: most már Éva is észrevette, hogy azon az oldalon is van egy ajtó, és annak a felső része üveg. Igaz, az üveges részt függöny takarta, de azon talán tényleg átszűrődne valamennyire a villanyfény. Legalábbis este. De most még csak késő délután volt: teljesen valószínűtlennek tűnt, hogy az utcáról meglássák őket.

Elindult az üvegezett ajtó felé, közben hallotta, hogy a férfi belülről elfordítja a bejárati ajtó zárjában a kulcsot. – Ezt most miért kellett? – fakadt ki Éva. Az elfojtott harag már azóta gyűlt benne, hogy a férfi karon fogta, és most kirobbant. – Ha nem akarnám végigcsinálni, egyszerűen otthon is maradhattam volna! – Azt maga csak hiszi! – dünnyögte a férfi a háta mögött. – Ezt meg hogy érti? – kérdezte Éva elhűlve. – Ahogy mondom. Igaz, akkor több bajunk lett volna magával, de megoldottuk volna. Nem kockáztathatunk.

Évában meghűlt a vér: szóval ha nem fogadja el a határozatot önként, akkor is elbántak volna vele? Vajon hogyan? A villamos elé lökik, vagy elcsalják egy néptelen helyre valamilyen ürüggyel, és ott… leszúrják? Megfojtják? Nem lett volna nehéz dolguk, hiszen mindeddig mindent elhitt nekik. Eddig a pillanatig valamilyen végtelenül szomorú, ugyanakkor hősies fényben látta önmagát, olyasvalakinek, aki felülemelkedett a köznapok kisszerűségén, aki maga mögött hagyta azt az életet, amelyet, mióta felserdült, részben nevetségesnek, részben felháborítónak talált, és amelyről egyfolytában azt bizonygatták neki, az anyja és mindenki más, hogy ez az egyetlen lehetséges élet, hogy a józan, felnőtt emberek így élnek, csak a bolondok, a fantaszták, a beilleszkedni képtelenek próbálkoznak valami mással.

A szobában elég világos volt, bár az utcára néző ablakokat ott is függöny takarta, poros, megsárgult csipkefüggöny: ezen meglepődött, bár maga se tudta, mit várt. Talán valami puritánul egyszerűt: semmi esetre sem ezeket a megkopott, lila plüssfoteleket és kanapét, ezeket az intarziás, görbe lábú asztalkákat és szekrénykéket, ezt a sublódot a hullámvonalban domborodó fiókokkal. A kétségbeesetten igyekvő, tisztes középosztálybeli szegénységnek ezeket a kellékeit jól ismerte némelyik rokonuk lakásából, ahová időnként kénytelen volt elkísérni az anyját, „mert nem lenne szép tőlünk, ha ejtenénk őket csak azért, mert nekünk most éppen kicsit jobban megy!”

A „most éppen” és a „kicsit” persze kegyes hazugság volt: amióta az eszét tudta, nekik mindig is jobban ment. Kiskorában, igaz, amikor még élt az apja, voltak bizonyos nehézségeik, de a nagyapja mindig kisegítette őket. Amikor aztán az apja meghalt, ők visszaköltöztek az anyai nagyszüleihez, és attól kezdve ők is részesedtek abból a „diszkréten fényűző” életmódból, amelyet a nagyapja teremtett a családnak. Azt viszont kizárt dolognak tartotta, hogy a „szegény rokonok” ne vették volna észre az anyja mézesmázos modora mögött bujkáló lekicsinylést, azt, hogy erőt kell vennie magán, mielőtt leereszkedik a kétes tisztaságú fotelbe, hogy próbál a száján át lélegezni, mert zavarja az olcsó tisztítószerek ecetszaga és a konyhából beszivárgó kelkáposztaszag, és hogy undorral gyűri le a száraz piskótát vagy a gyönge pótkávét, amivel megkínálták. Évát mindez mélyen fölháborította, és tizenhárom évesen sokáig ábrándozott róla, hogy a családja tiltakozása ellenére hozzámegy feleségül az egyik szegény unokatestvéréhez. És még hosszú ideig ennek a rokon fiúnak a csinos vonásait és futballban izmosodott testét öltötte magára az a képzeletbeli lény, akivel lámpaoltás után mindenféle romantikus és vérfagyasztó kalandokat élt át képzeletben.

Két dolgot azért szokatlannak és riasztónak talált ebben az ismeretlen lakásban. Az egyik egy hatalmas, igen rossz festmény volt: ott függött a két ablak közti falon: hullámos hajú, szép nőt ábrázolt, aki kicsit ismerősnek tűnt, bár nem emlékezett rá, hol láthatta korábban. A nő mélyen kivágott, fehér báli ruhát viselt. Háttal állt a nézőnek, de kacér mosollyal visszanézett, bal kezével nyitott legyezőt emelt a válla fölé. A ruha valami fényes anyagból készülhetett, mert tompa fehérségéből itt-ott fényfoltok villogtak elő. A háttérben egy tükör sejlett. A másik dolog, ami megdöbbentette: egy apró, fölfelé elkeskenyedő vitrin üvege mögött egy bekeretezett gyászjelentés volt látható, és alatta száraz, megbarnult temetési koszorú. Onnét, ahol állt, nem tudta elolvasni, milyen név szerepel a gyászjelentésen, de egy tébolyult pillanatig biztos volt benne, hogy a sajátja.

– Ki lakik itt? – kérdezte döbbenten. A férfi vállat vont: – Nem mindegy az magának?

Hát igen, igazából tényleg mindegy volt. Szóval ezeket a dolgokat fogom utoljára látni életemben, gondolta Éva, ezeket a plüssfoteleket, ezt a vitrint, ezt a temetési koszorút. Hirtelen elfogta a kísértés, hogy körülnézzen odakint, hogy utoljára elinduljon kószálni valamerre, akármerre.

– Ha rendbe hoztam magam és átöltöztem, sétálnék egyet! – mondta a kísérőjének. A férfi úgy nézett rá, mintha megőrült volna.

– Megőrült? – kérdezte csakugyan. – Minél kevesebben látják itt, annál jobb!

– És éjszaka? Éjszaka sem mehetek ki? – Éva ebben a pillanatban szinte elviselhetetlen vágyat érzett az utcák, terek, mozik és kávézók, a színházból kitóduló tömeg, még a templomtorony zölden világító óralapja iránt is.

– Hogyisne! Gondolom, az első útja az állomásra vezetne! Hacsak el nem kapná egy csendőrjárőr, hogy bevigye az őrszobára… fogadni mernék, azt hinnék, hogy strichel! – A férfi megvetően heherészett, mint aki büszke rá, hogy nem lehet túljárni az eszén.

– Ezt úgy érti, hogy innen már egyáltalán nem mozdulhatok ki többet? – kérdezte Éva, rekedten a haragtól. A férfi vállat vont.

– Miért, mit gondolt? Itt kell megvárnunk, amíg megjön a… az anyag. Hiszen tudja! Ne játssza itt a naiv kislányt! Mindent részletesen közöltek magával!

Évában egyre nőtt a felháborodás.

– Azt nem közölték, hogy mikor érkezik az… az anyag! – vágta oda. – Attól félek, nem hoztam elegendő váltás ruhát… Lehet, hogy mégis ki kell majd mennem, hogy vegyek valami mosószert! – Meleg van! – A férfi gúnyosan, tetőtől talpig végigmérte. – Felőlem akár csupaszon is mászkálhat, ha olyan kényes!

Éva lángvörös lett.

Arra számított, amikor elfogadta a csoport határozatát, hogy ezzel csodálatot vált majd ki ezekből az emberekből, és gyöngéd, testvéri szeretetet. Ez meg itt úgy beszél vele, mintha… mintha…

– Miért beszél így velem? – tört ki belőle. – Mit vétettem én magának? Az hittem…

– Azt hitte, ezek a közönséges népek majd hason csúsznak maga előtt… oda lesznek a csodálattól, hogy óóó, milyen hősies és önfeláldozó! – vágott vissza a férfi gúnyosan nyávogó hangon utánozva a képzeletbeli csodálót. – Valóságos Szent Johanna, vagy kicsoda! – Aztán csöndesebben hozzátette: – Különben nekem személy szerint semmi bajom magával. Csak ismerem a fajtáját…

– A fajtámat? – Éva leroskadt a törött karfájú fotelbe, és haragos, csodálkozó pillantást vetett a férfira. – Hát nekem fajtám van?

A férfi bólogatott.

– Van bizony! Miért, mit képzelt, hogy maga valami hű de egyedi eset? Egy kivételes személyiség? Pedig csak egy a sok unatkozó, elkényeztetett úrilányka közül… aki jó dolgában forradalmárt vagy mit akart játszani, csak hogy bebizonyítsa magának, hogy ő mennyivel különb, mint a többi magafajta, akiknek csak a bálokon meg az udvarlókon jár az eszük! Csak hát ugye most kicsit komolyabbra fordult a játék! – mondta kárörvendő nevetéssel. – Fogadjunk, hogy ha nem lennék itt, már régen olajra lépett volna!

– Azt hiszi? – Éva döbbenten meredt a férfira. Abban, amit a bálozó és udvarlók után epekedő lányokról mondott, volt némi igazság: mint általában azokban a lányokban, akiket az anyjuk nevelt, a gyermek Évában is volt valami a szolgálatkész apródból, aki forró elragadtatással csügg szépséges úrnőjén, és bármit megtenne, hogy a kedvében járjon. Hirtelen ráébredt, mire is emlékezteti a báli ruhás nő a festményen: egy jelenetre gyerekkorából, amikor álmélkodva és megbűvölten figyelte a tükör előtt forgolódó anyját, és azt képzelte, a házi varrónő, aki a gombostűkkel a szájában ott térdelt mellette, és itt-ott összébb csippentette és megtűzte az anyagot, valamilyen szent szertartást végez, amelynek az anyja áll a középpontjában. És emlékezett arra is, hogy ő maga milyen mélységes áhítattal érintette meg a tompa fényű, fehér anyagot, mint valami kegytárgyat, és hogy az anyja milyen ingerülten förmedt rá: – Már csak az hiányzik, hogy összefogdosd a piszkos kezeddel! – Az én gyönyörű kislányom… – A nagyapja szokta így nevezni félig tréfásan, félig őszinte meggyőződésből az anyját, a nagyapja, akinek – mint arra kamaszkorának egy bizonyos pontján rájött – a jólétüket köszönhették, azt, hogy az apja halála után is meg tudták tartani a szokott életnívójukat, ahogy az anyja mondogatta. A nagyapja ugyanis sikeres üzletember volt, ellentétben az apjával, akiről mindössze annyit tudott, hogy „nem volt semmi érzéke az üzlethez”, olyannyira nem, hogy egyik sikertelen próbálkozásának következményeképpen el kellett adniuk a birtokot. „A Horkay”, az anyja meg a nagyanyja csak így emlegették, ha nagy ritkán szóba került, lekicsinylően elbiggyesztett szájjal és lehalkított hangon, mintha valamilyen szégyenletes családi titokról beszélnének. Azt hitte az a szerencsétlen, képes túljárni az üzletfelének az eszén! – mondogatta a nagyanyja, elégedett, megvető göcögéssel, mint aki biztos benne, hogy ő maga bárkinek az eszén képes túljárni. Éva már csak halványan emlékezett az apjára – négyéves volt, amikor meghalt –, de kamaszkorában forró részvétet érzett a megvetett ember iránt, aki talán azért kísérletezett valamilyen kétes üzleti fogással, mert imponálni akart ezeknek a gúnyos és kegyetlen nőknek.

Mert akkor már ilyennek látta az anyját: gúnyosnak és kegyetlennek. Igaz, a nagyapját és általában a férfiakat még a harmincas éveiben is sikerült a holmi kislányos-macskás bájjal elbűvölnie, más nők, elsősorban a nagyanyja jelenlétében viszont józannak, keménynek és számítónak mutatkozott, „vérbeli üzletasszonynak”, jóllehet egy rövid idő alatt csődbe ment kalapszalon kivételével, aminek az elindításához a nagyapja adta a tőkét, az anyja soha nem folytatott semmiféle üzleti tevékenységet. Nem, az anyja a tulajdon női mivoltát tekintette valamiféle alaptőkének, arra vigyázott azzal a józan, üzletasszonyi gondossággal, ahogy egy üzletember a befektetéseire szokott: hol az arcbőrét vizsgálgatta kritikus szemmel a fürdőszobai lámpa körtéjének éles fényénél, hol a hasán és a csípőjén simított végig, ahogy ott állt kombinéban a nagytükör előtt. És attól kezdve, hogy Éva elérte a serdülőkort, az anyja őt is ugyanezzel a hideg, kritikus pillantással méregette, hogy „mit lehet belőle kihozni”.

Hát nem sokat: ez már a tánciskolában kiderült, ahová tizenhárom évesen kezdett járni, a Góthné tánciskolájában, a Szent Ferenc utcában, ahol a ferencesek temploma is van. Ott derült ki önmaga számára is, hogy lassú és ügyetlen, hogy erősek a csontjai, és csak a haja szép rajta, meg talán még a szeme, hogy úgy áll rajta minden ruha, „mintha vasvillával hányták volna rá”, ahogy az anyja szokta mondogatni. Ráadásul szótlan volt, és félénk, már csak ezért sem vehette föl a versenyt a többi vidáman csevegő és kacarászó lánnyal. – Ha legalább szellemes lenne! – sóhajtott föl időnként az anyja. – Ha már valaki egyfolytában a könyveket bújja, miért nem képes legalább szórakoztatóan társalogni? (Ha már ilyen esetlen és ügyetlen… – volt a mondat második, ki nem mondott fele.) – Gyerek még, gátlásos. Majd kinövi! – vigasztalta az anyját nem túl nagy meggyőződéssel egyik hozzá hasonlóan karcsú és elegáns barátnője. – Vagy ha mégsem, apáca még mindig lehet belőle! – vágott vissza maró gúnnyal az anyja. – Amilyen nagy templomjáró újabban! – Éva ezen elcsodálkozott, mert hát hiszen az anyja is kötelességtudóan eljárt vasárnaponként a misére. – Mária? – kérdezte jelentőségteljesen az a bizonyos barátnő, az anyja pedig égnek emelte a pillantását, és lemondóan bólogatott: „Igen, Mária…” Márián természetesen nem a Mennyek Királynőjét értette, hanem Éva nagynénjét, egyetlen apai rokonát, akivel tartották a kapcsolatot. Igaz, azt is inkább csak Éva: a nagynénje szinte soha nem látogatta meg őket, csak időnként feladott egy képeslapot – a karácsonyi lap a Szent Családot ábrázolta, vagy havas fák alatt sétáló angyalt, karján ajándékokkal teli kosárral, esetleg szánkázó, pirospozsgás, kapucnis gyerekeket, ha pedig év közben érkezett tőle képeslap, azon többnyire rózsacsokor volt, vagy göndör kisgyermek báránykával. Szeretném látni kis Évát, kedden (vagy pénteken, vagy karácsony másnapján) itthon vagyok – a szöveg többnyire csak ennyi volt. Míg gyerek volt, Évát a cselédjük, a morcos Margit kísérte át ilyenkor a nagynénjéhez, és egy óra múlva érte ment. Amikor még élt az apja, ez a Mária néha meglátogatta őket, de azóta legfeljebb egyszer-kétszer. – Isten bocsássa meg, de nem bírom nézni azt az ájtatos képét! – Ezzel mentegette magát az anyja, ha valaki számonkérte rajta, miért nem tartja a kapcsolatot a sógornőjével. – Igazán nem mondhatok rá semmi rosszat, de hát… Képzeljétek, így nézett a herendire! – és az anyja mókásan elszörnyedt grimaszt vágott, a jelen lévő két barátnő pedig megértően bólogatott.

A herendit éppenséggel Éva is gyűlölte – fiatal, meztelen nőt ábrázolt, térdelő helyzetben, amint a tarkóján összekulcsolt kezével megemelinti hosszú haját –, gyerekkorában mély, gyötrelmes szégyent érzett, valahányszor megakadt rajta a pillantása, de nem merte bevallani, hogy viszolyog tőle, mert félt, hogy az anyja kinevetné. Kiskorában, amikor mindennel, amit az anyja tett vagy mondott, forrón, mélységesen egyetértett, maga is azt hitte, hogy van valami nevetséges a nagynénjében és a barátnőiben, akik zsúfolt lakásokban, öreg, szúette bútorok között laknak, cserepes növényeket nevelgetnek az ablakpárkányon, és elszörnyednek egy meztelen porcelánszobor láttán. A nagyszüleinél, ahol pár évig laktak azután, hogy az anyja megözvegyült, a tágas, egymásba nyíló szobákban furcsa, egzotikus növények, keskeny levelű, rücskös törzsű pálmafák nőttek nagy dézsákban, amelyeket kecses kis kannából öntözgetett a cselédlány. Az intarziás „Mária Terézia korabeli” szekrényektől és a rézszegecsekkel kivert, súlyos bőrfotelektől a helyiségek a nagy szárnyas ablakok ellenére is sötétnek és komornak tűntek, a falakon perzsaszőnyegek és bonyolult, aranyozott gipszcirádákkal keretezett tükrök lógtak, a falfelület többi részét pedig festmények borították, tájképek, almát hámozó és marokszedő nők, tehéncsordák és pörge kalapos, ostorát csattogtató tehénpásztor villámfénynél, meg olyan szégyenletesek is, mint az ő herendijük, csak még sokkal rosszabbak, mert színesek, rózsás aktok sötét ágytakarón elnyúlva vagy térdig gázolva valamilyen erdei tóba. De akadtak másféle képek is, furcsa, torz emberalakok voltak, vagy éppenséggel csak színes mértani ábrák, körök és négyzetek: („Van fogalmatok, mit fog ez érni száz év múlva?” – ezzel torkolta le a nagyapja a nőket, ha azok fintorogtak valamelyik efféle szerzeménye láttán.)

Márián kívül volt az apjának még egy további testvére is, egy öccse, de az messze lakott a családjával, Sókon, valahol a nyugati határ közelében, és Éva mindössze egyetlenegyszer találkozott velük életében, amikor az anyjával Bécsbe utaztak, és egy éjszakára megszálltak náluk a tiszti lakásban. Mert a nagybátyja katonatiszt volt, zömök, bajuszos, érdesen kedélyes, Ilona pedig, a felesége, magas, karcsú, de erős csontú, komoly, barna, tiszta homlokú nő. Volt egy kislányuk is, bársonyruhás, csipkegalléros kis gömböc, akkoriban legalábbis: tíz-egynéhány évvel lehetett fiatalabb Évánál. A lakás teli volt szeszélyesen ívelő és gömbölyödő biedermeier bútorokkal. Egy festményre emlékezett még, valami pap rokont ábrázolhatott, szigorú, fennhéjázó tekintetű férfit lila, végig gombos reverendában, a nyakában aranylánc, és egy apró, finom mívű kis feszületre az egyik íróasztalon.

Ők viszont „modernek” voltak, főként, amióta az anyja újra férjhez ment, szecessziós bútorok, furcsa, színpompás művirágcsokrok és rombusz alakú tükrök között éltek. Ilyesforma volt a várószoba berendezése is, ahol a mostohaapja rendelőjébe érkező betegek várakoztak: kerekes zsúrasztalokon színes képes újságok hevertek, a falon egyetlen, fürdőző nőket ábrázoló festmény igyekezett mindazt, ami a mostohaapja rendelőjében történt, valamiféle derűs, poétikus természetességgel felruházni. Egyáltalán: ebben az új életben minden világos volt és szögletes, eltűntek a cirádák és kacskaringók, és velük együtt minden súly és komolyság, a helyüket valamiféle fertőtlenítőszagú könnyűség foglalta el. Fény és levegő! – ahogyan az anyja hajtogatta, aki az utóbbi időben az egészséges életmód apostolává lett, és előszeretettel töltötte a nyarat fürdőruhában elnyújtózva a vízparton, ahová az új férje vitte le őket autón. A homokra terített, színes fürdőlepedőkön heverő, félmeztelen testek látványa a kamaszodó Évában ugyanazt a rémülettel elegy viszolygást keltette, mint gyerekkorában a herendi és a nagyszülői lakás aktképei. De borzadt az anyja új, szabad szájú barátaitól is, a visongó nevetéssel vagy cinkos kacsintással kísért „pikáns” vicceiktől és a „Nicht vor dem Kind!” felkiáltással félbeszakított és suttogva folytatott, rosszmájú, trágár pletykáktól. A mostohaapját meg egyenesen gyűlölte: úgy érezte, ez a jóképű, fiús, gunyoros férfi, aki sildes autóssapkában és autós szemüvegben vezette a kis Packardot, mindent cinikus mosollyal szentségtelenít meg, ami addig az ő számára szent volt: a szerelmet és az anyaságot, a tisztaságot, az elbukást pedig tragikus, jóvátehetetlen eseményből technikai problémává fokozza le, obszcén viccek tárgyává, a test nem a „lélek temploma”, ahogy a nagynénjétől kapott Bibliában mondja valaki, hanem valamiféle mulatságos gépezet, a maga váratlan szeszélyeivel és működési zavaraival, amelyeket a mostohaapja a csillogó, rozsdamentes műszereivel vidáman helyreigazít, valahogy úgy, ahogy az autón szokott kereket cserélni. És a legrosszabb az volt, hogy attól kezdve önmagára, a saját serdülő testére is kénytelen volt úgy nézni, mint „pikáns” tréfák és rosszmájú pletykák lehetséges tárgyára. Ami meg a lelket illeti – hát az voltaképpen, ha úgy vesszük, nincs is, afféle érzékcsalódás, lidércfény, a test mocsarának bizonytalanul kavargó kigőzölgése, vagy legfeljebb annak a romlottságnak a székhelye és mozgatórugója, amire a viccek és pletykák utalnak (az anyja egyik barátnője „analízisbe” járt, és cinkos suttogással és lihegő izgalommal tárgyalta meg időről időre az anyjával a tulajdon mélylelkéből előbányászott, legújabb felismeréseket: „…tudod, szerinte – a meg nem nevezett harmadik személy természetesen az analitikusa volt – azért nem igazán harmonikus a nemi életem a Bécivel, mert volt ez a nagybátyám, az Ernő bácsi, aki egyszer részegen az ölébe ültetett, és a combomat simogatta, és szerinte nekem azóta is bűntudatom van…”).

A mostohaapja jó pár évvel fiatalabb volt az anyjánál, és Éva gyanította, csak azért vette el, hogy a pénzéből megnyithassa a magánrendelőjét (a nagyapja akkoriban halt meg, és az anyjából egyszeriben gazdag örökösnő lett). Az anyja, mióta újra férjhez ment, már nem a korábbi, higgadt üzletasszonyi gondossággal vizsgálgatta és ápolta a testét, hanem egy hazárdjátékos kétségbeesésével, aki mindent egy lapra tett fel. Éva ugyanezt a kétségbeesést érezte ki abból a süldő lányos viháncolásból és magakelletésből is, ahogyan az anyja a zsúrokon és teadélutánokon viselkedett. Igaz, így viselkedett a többi, korabeli nő is, de Éva az anyja újfajta viselkedésében megérezte a boldogtalan, már-már tragikus szenvedélyt, amelyet az a férje, a csinos, fiatal „kisdoki” iránt táplált, és minden viszolygása ellenére megsajnálta, annál is inkább, mert a mostohaapja az anyjával is azon gunyoros, lemondó hangon beszélt, mint a nőkkel általában: a hanghordozásával azt érzékeltette, hogy ő a józan ész képviselője, akinek türelmét komolyan próbára teszi a másik ostoba, hisztérikus csökönyössége. Irónia és szenvedély párharcában Éva egyértelműen a szenvedély pártjára állt, még ha az olyan groteszk és némileg szégyellni való formát öltött is, mint az anyja szenvedélye a „kisdoki” iránt.

Éva idővel rádöbbent, hogy a ő jelenléte öregíti az anyját („Nahát, ilyen nagy lánya van már? Azt hinné az ember, a húga…”), és hogy talán ezért is erőlteti, hogy küldjék el őt abba a bentlakásos iskolába az orsolyita apácákhoz. „Gondolom, akinek ilyen jó feje van, mint neked, annak nem az az életcélja, hogy idehaza beletanuljon a háztartási dolgokba mint leendő háziasszony… a befőzés meg a nagymosás nem a te világod! – mondogatta már-már alázatosan kedveskedve, és ezzel Éva akár még egyet is érthetett volna, ha nem érzékeli homályosan, hogy az anyja a „jó fejére” való hivatkozással voltaképpen a női lét világából szeretné őt száműzni valamiféle semleges területre. Az ötletet a nagyanyja is támogatta, az anyjáénál talán barátságosabb indítékokból („Ott majd egy kicsit kikupálódik, megtanítják viselkedni… egy kis francia meg zongora még egyetlen lánynak sem ártott meg!). A mostohaapját nemigen érdekelte a dolog, csak a költségek miatt morgott egy sort (Éva már korábban is észrevette, hogy amilyen nagyvonalúnak mutatkozik mások társaságában, olyan garasoskodó családi körben. „Látszik, hogy nem ment valami jól a családjának… kész csoda, hogy ki tudták taníttatni – jegyezte meg a nagyanyja.) De végül is a pénz az anyjáé volt, és a mostohaapja mindössze egyetlen megjegyzést engedett meg magának: „Én nem küldeném oda, ha nincs hozzá kedve!” Éva ekkor érezte meg először a hatalom ízét: ha megmakacsolja magát, a mostohaapja mellé áll, és az anyja (talán félig öntudatlan) terve pedig meghiúsul. De mivel otthon maradni se volt sok kedve, így végül tizennégy évesen a „növeldében”, az iskolanővérek bentlakásos iskolájában találta magát.

Nem volt ott sem túl boldog, sem túl boldogtalan. Nem barátkozott könnyen, és amit a szobatársai lámpaoltás utáni suttogó beszélgetéseiből elcsípett, az alig különbözött az anyja társaságának „pikáns” vicceitől és rosszmájú pletykáitól, talán csak a felnőtt cinizmus hiányzott belőle. Éva már ekkor, tizenöt évesen úgy látta maga előtt ezeket a lányokat, amilyenek harmincöt-negyven évesen lesznek majd, divatosan félrecsapott vagy a homlokukba húzott apró kalapban, szőrmegalléros kosztümkabátban, ajkuk közt borostyánszipkával, mintha ezek a kellékek a testükhöz tartoznának, mint a hajuk vagy a körmük, de majd csak később, érettebb korukban fognak kinőni rajtuk. Ezek persze a „jobb családok” lányai voltak, mert akadtak köztük másmilyenek is, ha nem is sokan, szelíd, színtelen lányok a környékbeli falvakból, egyikükkel, egy szabályos arcú, fakó szempillájú, hallgatag szobatársával össze is barátkozott, kettesben sétáltak a nagyszünetben az udvaron, és Etelka az otthonáról mesélt, a macskájukról és a Burkus kutyáról, meg a nagyanyjáról, akit nagyon szeretett. – Neked nem hiányoznak? – kérdezte Évát egyszer, és amikor az csak a fejét rázta, szemlátomást kissé megbotránkozott: – Az édesanyád sem?

Etelka afféle menedék volt, megkímélte attól, hogy egyedül ácsorogjon a szünetekben, és sok mindent megtudott tőle az intézeti szokásokról, sőt idővel mintha idősebb nővére vagy éppenséggel az anyja lett volna, egy, a valóságosnál puritánabb és szigorúbb anya. „Nem helyes, hogy válogatsz!” – mondta neki, amikor látta – mert egy asztalnál ültek –, hogy Éva már megint meghagyta a zavaros levest vagy a „csirizes” főzeléket. – Hálásnak kell lennünk, hogy van mit ennünk! A szüleink fizetnek értünk a nehéz munkával megkeresett pénzükből! – Az én anyám aztán ugyan nem dolgozott soha egy napot sem életében! A pénzt a nagyapámtól örököltük! – lázadozott Éva, de Etelka csak a fejét csóválta: – Nem helyesen gondolkodsz! Nem lenne szabad bírálgatnod a szüleidet! Tiszteld apádat és anyádat! – tette hozzá nyomatékosan. Éva néha elgondolkodott rajta, hogy vajon Etelka akkor is így vélekedne‑e, ha meghívná magukhoz, és látná az anyja körül rajzó, csúfolódó, harsány és cinikus társaságot. Talán igen. Hiszen egyszer elárulta, hogy az apja iszik, és olyankor durván beszél az anyjával, sőt néha meg is üti, de ő azért nem tör pálcát fölötte. De az is lehet, hogy mégsem. Az iszákosság, a durva beszéd, de még az asszonyverés is, jóllehet súlyos bűnök, legalább nem vonja kétségbe azoknak az elveknek az érvényességét, amelyekre Etelka rendíthetetlen, bár kissé sótlan komolysága épült, nem úgy, mint az anyja környezetének semmilyen tekintélyt nem ismerő, léha és gúnyos nemtörődömsége, még ha ők nem is részegesek, és nem is ütnek meg senkit… … …

Tartalom

1944 – A nővér

1944 – Az erdélyi rokon

A nővér (folytatás)

Az erdélyi rokon (folytatás)

1954 – Világok

1964 – Átváltozások

1974 – A Vilja-dal

1984 – Somewhere my love…

1994 – Költözések

2004 – Visszatérések

2014 – Hó és szivárvány

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Szegő János
Kézirat-előkészítő Balogh Emerencia
Korrektor Hradeczky Moni
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2026
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 978 963 14 4786 6

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL OFL