Írta: Emily McIntire

A mű eredeti címe: SCARRED

Fordította: Kopp Lukács

Szerkesztő: Póczek Csilla

Nyelvi korrektorok: Pócsi-Fodor Petra, Valuska Sára

Műszaki szerkesztő: Oltványi Dorottya

© Emily McIntire

© Kopp Lukács

© Maxim Könyvkiadó Kft.

A kiadvány a szerző engedélyével készült.

Borítódizájn: Cat/TRC Designs

ISBN 978 963 690 261 2 (epub), kiadói kód: MX-3048e

Kiadja: Maxim Könyvkiadó Kft.

Cím: 6728 Szeged, Kollégiumi út 11/H; tel.: (62) 548-444

E-mail: info@maxim.co.hu, web: www.maximkiado.hu

Felelős kiadó: Puskás Norbert

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítást, a mű bővített, illetve rövidített változata kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható.

A furáknak.

A sorból kilógóknak.

A piszkálódások áldozatainak.

A magányosoknak.

A bizonytalanoknak.

A sérülteknek.

Érdemesek vagytok.

Harcosok.

Kételd, a nap hogy forgandó,

Kételd, csillagtűz ragyog;

A valót, hogy igazmondó:

Csak ne azt, hogy hű vagyok.

William Shakespeare, Hamlet[*]

A szerző megjegyzése

A Scarred sötét, kortárs romantikus regény. Kifordított felnőttmese.

Nem fantasyregény és nem újramesélés.

A főszereplő gengszter, gazember. Ha biztonságos olvasmányt keresel, aminek jó a vége, és a rosszfiúból hős lesz, azt ezeken az oldalakon nem találod.

A Scarred szexuálisan szókimondó jeleneteket, valamint felnőtteknek szánt és naturalisztikus leíró elemeket tartalmaz, amely nem minden közönség számára megfelelő.

Korhatáros könyv.

Sokkal jobb lenne, ha vakon vágnál bele, de ha szeretnéd látni a részletes triggerlistát, megtalálhatod az EmilyMcIntire.com oldalon.

Lejátszási lista

„you should see me in a crown” – Billie Eilish

„lovely” – Billie Eilish és Khalid

„Sucker for Pain” – Lil Wayne, Wiz Khalifa, Imagine Dragons,

X Ambassadors, Logic, Ty Dolla $ign

„Human” – Christina Perri

„Million Reasons” – Lady Gaga

„Take Me to Church” – Hozier

„Mad World” – Demi Lovato

„Everybody Wants to Rule the World” – Lorde

„Play with Fire” – Sam Tinnesz ft. Yacht Money

„This Is Me” – Keala Settle és a The Greatest Showman társulata

ELŐSZÓ

Tristan

HŰSÉG.

Egy szó. Két szótag. Öt betű.

Nulla jelentés.

Bár ha az ember a bátyám véget nem érő szövegelését hallgatja, azt gondolná, hogy a hűség sűrűbben folyik az ereiben, mint a vér, ami összeköt minket.

Aki az udvari pletykákat hallgatja, ugyanezt hihetné.

„Michael hercegből remek király lesz.”

„Továbbviszi az apja örökségét, az már biztos.”

Torkom elszorul, duzzadó, szúrós érzés; a helyiség másik végébe nézek, a kandalló lobogó lángjait figyelem, aztán az asztal közepén elhelyezett olajlámpát. Az asztalnál a titkos tanács tagjai ülnek. Fél tucat arc. Egyikükön sem látszik, hogy lesújtotta volna a bánat.

Szívem erősen összeszorul.

– Az élet a látszatról szól, sire, a látszat kedvéért pedig most meg kell tennünk, amit tenni kell – mondja Xander, apám, illetve most már a bátyám főtanácsadója, és teljes figyelme abba az irányba összpontosul, ahol Michael ül. – Ahogy az köztudott, az édesapja békésen hunyt el a saját ágyában. Az is közismert, hogy önnek meglehetősen nagy… étvágya van.

– Xander, kérem – vágok közbe, hátamat a faburkolatú falhoz nyomva. – Nem kell meggyőzni minket arról, hol halt meg az apám.

Kemény tekintettel nézek anyámra; ő az egyetlen nő a helyiségben. Beesett, barna szemét törölgeti monogramos zsebkendőjével. Rendes körülmények között egyáltalán nem lenne itt Saxumban, napjai nagy részét a vidéki birtokon tölti, de mivel nem sokkal korábban érkeztünk vissza a temetésről, ami őt is eléggé megviselte, Michael ragaszkodott hozzá, hogy maradjon.

Az ő szava pedig törvény.

– Amiről hazudnunk kell, az nem a hely, hanem a mód. Az, hogy békésen halt meg – folytatom, tekintetemet bátyámra szegezve.

Halvány vigyorra húzza a száját, borostyánsárga szeme megvillan. Tüzes düh hullámzik át a mellkasomon, fel a torkomon, eléri a nyelvemet, íze keserű és fanyar.

Csizmám a falhoz koppan, ahogy elrugaszkodom, és a helyiség közepe felé haladok. Az asztal fölé magasodok, anyám és Xander közé ékelődöm. Rászánom az időt, és minden egyes arcot alaposan megszemlélek; úgy ülnek itt, mintha ez ugyanolyan nap lenne, mint a többi, mindegyikük csupa fellengzősség és fontoskodás.

Mintha nem egy fontos embert veszítettünk volna el.

Valakit, aki létfontosságú.

Az egyetlen embert, aki még törődött a dolgokkal.

– Esküszöm, fogalmam sincs, mire gondol. – Xander rikácsoló hangja feszült. Közben feljebb tolja orrán szarukeretes szemüvegét.

Felemelem az államat, ahogy lenézek rá, és észreveszem a sötét hajában megjelent ősz szálakat. Évek óta a családnál dolgozik – kicsi korom óta –, és eleinte ő volt az életemben, akiben a legjobban megbíztam. Az élet azonban folytonos változás, és Xander kedvességét gyorsan kioltotta a kapzsiság jeges keserűsége.

Csakúgy, mint az a többiek esetében történt.

– Mmm, ó, persze, persze – mormogom, ujjamat a halántékomhoz érintve. – Hogy én milyen ostoba vagyok!

– Visszatérhetünk a témához? – szólal meg Michael rosszallón szusszantva. Végigsimít a haján, a világosbarna szálak borzolódnak ujjai alatt. – Nem az a fontos, hogy apa hogyan vette az utolsó lélegzetét.

– Michael! – anyám levegő után kap, még mindig a szemét törölgetve.

Elfordulok, egyenesen szembenézek vele, majd lehajolok, kinyújtom a kezem, hogy megtöröljem az arcát. Arcéle keményen simul lágy tenyeremhez. Felsóhajt, felnéz rám, szeme csillog, én pedig hüvelykujjamat a bőréhez nyomom, mielőtt elhúznám, és a kezemre pillantanék.

Háborog a gyomrom, amikor rájövök, hogy az ujjaim párnái csontszárazak.

Micsoda színészek! Mindannyian.

– Anya – szólok rá rosszallóan. – Ne drámázz itt nekünk! Még egy kis műbőgés, és ráncosodni fogsz.

Kacsintva paskolom meg az arcát, és felegyenesedem. Csak ekkor veszem észre, hogy minden szempár ránk szegeződik.

Nem titok, hogy nem igazán kedveljük egymást.

Vigyorgok, hagyom, hogy az ajkam lassan visszahúzódjon a fogaimról, ahogy egyik emberről a másikra nézek. A levegő elvékonyodik, ahogy lord Reginald, a tanács egyik tagja, megmoccan bársonyszékén.

– Nyugalom! – forgatom a szemem. – Nem hozok kínos helyzetbe senkit. – lord Reginald felhördül, figyelmem rá irányul. – Valamit meg szeretne osztani velünk, Reginald?

Megköszörüli a torkát, arca tiszta vörös, lerí róla, hogy nagyon ideges, pedig mindent megtett, hogy ne látsszon rajta.

– Remélem, megbocsátja, hogy nem hiszek önnek, Tristan.

A fejemet csóválom.

– Azt hiszem, azt akarta mondani, hogy „nem hiszek önnek, fenség”.

A szája összeszorul, lehajtja a fejét.

– Természetesen, fenség.

Az államon rángatózik egy ideg, ahogy nézem. Reginald mindig is a tanács egyik leggyengébb tagja volt, megkeseredett ember, mindenki másra irigy. Fiatalkorukban a bátyám mellé állt, és minden pillanatát végigkövette a kínzásoknak, amelyeket az évek során Michael és falkája kezei között elszenvedtem.

De már nem vagyok gyerek, és nem tudnak úgy zaklatni, mint régen.

Xander két ujja közé csípi az orrnyergét.

– Sire, kérem! Feleségre van szüksége. A népnek királyné kell.

– Van már nekik – mordul Michael, anyánk felé biccentve. – Nem akarok megnősülni.

– Senki sem kéri öntől, hogy hagyja abba a kalandozásait – sóhajt fel Xander. – De ezek a törvények nemzedékek óta érvényben vannak. Ha nem vesz maga mellé feleséget, gyengének fog tűnni.

– Ha nem vagy képes ellátni a kötelességedet, bátyám, tégy nekünk egy szívességet, és tűnj el! – legyintek.

Michael szeme összeszűkül, ahogy rám néz, szája sarka gúnyos vigyorba csavarodik.

– És hagyjam itt Gloria Terrát? Kinek? Neked?

Az asztal körül halk kuncogás hallatszik, izmaim megfeszülnek a bőröm alatt. Erős vágy él bennem, hogy megmutassam nekik, milyen könnyen el tudnám érni, hogy meghajoljanak előttem.

A faóra kattan, hosszú mutatója mozdul, elvonva a figyelmemet.

Közeledik a vacsora.

Ujjaim megfeszülnek, ahogy végigsimítok kócos, fekete tincseimen, és egy lépést hátrálok a nagy dupla tölgyfaajtó felé.

– Nos, ez igazán élvezetes volt – szólalok meg. – De sajnos eluntam magam.

– Nem mondtam, hogy elmehetsz, Tristan! – csattan fel Michael.

– Nem vagy abban a helyzetben, hogy parancsolj nekem, bátyám – jegyzem meg gúnyosan. Harag csapkod bennem. – Egyáltalán nem érdekel, melyik szerencsétlen lelket fogod örökké baszogatni.

– Nagyon tiszteletlen – méltatlankodik Xander fejét rázva. – Vegye figyelembe, hogy a bátyja a király!

Lassú vigyor terjed szét az arcomon, egyenesen Michael szemébe nézek, a várakozás feszültsége dübörög az ereimben.

– Hát akkor – mondom felé biccentve –, Isten óvja a királyt!

1. FEJEZET

Sara

– REGGEL INDULSZ.

Nagybátyám a borát kortyolgatja, sötét szeme megvillan, éles tekintete, mint a nyílvessző száll át az asztal felett, mintha kifilézné mellkasom húsát. Soha nem volt kedves ember, de családtag, és ugyanaz a célunk.

Bosszút állni a Faasa-családon apám meggyilkolásáért.

Sok apró elemet tettünk gondosan a helyére, amíg sikerült biztosítanunk, hogy amikor a koronahercegnek szüksége van arra a bizonyos lépésre, én legyek az, aki elfogadja a kezét. Végül megkaptuk a hírt.

Itt az idő.

Az elrendezett házasságok, bár nem ritkák, az elmúlt években eléggé kimentek a divatból. Végül is 1910-et írunk, nem az 1800-as éveket, és az emberek az összes mesekönyvben, sőt itt, Silva szegénységtől sújtott utcáin is szerelemből házasodnak.

Vagy legalábbis ezt tartják ideálisnak.

De soha nem voltam oda a pompás formaságokért, nem gondolom például, hogy jön majd a szép herceg hófehér paripán, és megment engem, mint valami szorult helyzetbe került, gyámoltalan kisasszonyt.

Szorult helyzet előfordulhat, de én egyáltalán nem vagyok gyámoltalan.

Ráadásul néha csak úgy lehet igazi változást elérni, ha részévé válunk a gépezetnek, és saját kezűleg tépjük ki az elromlott darabokat. És ha ehhez mosolyognom kell, flörtölnöm, és elcsábítanom az új királyt, hogy a kegyeibe férkőzzek, szándékomban áll így tenni.

Ez végül is a kötelességem.

Tartozom ezzel a családomnak és a népemnek is.

Silva, amely egykor bőséges földjeiről és kiváló iparáról volt ismert, most kopár és gyenge. Félrelökték, mint egy csúnya, vörös hajú mostohagyermeket, akit méltatlannak tartanak arra, hogy a korona időt és figyelmet fordítson rá. Most már egyáltalán nem ismernek minket; az aszály és az éhínség kétségbeeséssel keveredve kúszik a város utcáin, terjed, mint járdán a repedések.

Azt hiszem, ez történik, ha magasan a felhők között elterülő, sűrű erdők veszik körül lakóhelyünket. Ettől nehéz minket észrevenni, és könnyű elfelejteni.

– Megértetted, mi forog kockán? – kérdezi Raf nagybátyám, és ezzel kizökkent gondolataimból.

Bólintok, egy fehér damasztkendővel megtörlöm a számat, a kendőt újra leeresztem az ölembe.

– Természetesen.

Nagybátyám vigyorog, bőre ráncolódik, ahogy sétabotjának terjedelmes fogantyújára koppint.

– Tisztességet fogsz hozni a nevünkre.

Jóváhagyásának mámorító érzése olyan, mintha ágyút sütöttek volna el a tiszteletemre; kicsit kihúzom magam ültemben, és visszamosolygok rá.

– És nem bízhatsz senkiben, csak az unokatestvéredben – teszi hozzá.

Anyámra pillant. Anyám, az én engedelmes és csendes anyám eszik, apró falatokat vesz magához. Rakoncátlan fekete haja teljesen olyan, mint az enyém, függönyt von arca köré. Ritkán néz az ember szemébe, inkább fejét lehajtva létezik, ujjainak mindig munkát ad: vagy a tűt forgatja, vagy poros könyvek lapjait, ahelyett, hogy a lányával foglalkozna, aki minden feladatot átvett, mióta apám meghalt, és özvegyen hagyta őt.

Gyanítom, hogy soha nem akart anya lenni, férjhez menni még kevésbé. Soha nem öntötte ezt szavakba, de nem is kell kimondania, mert a tettei nagyon is hangosan beszélnek. De apám akarta őt, és csak ez számított, semmi más.

És amikor gyermek kezdett nőni a szíve alatt, arra számítottak, hogy az a gyermek lesz a Beatreaux-dinasztia következő férfi örököse.

De nem. Vad, hollófekete hajú lányt kaptak, aki egyszerűen nem nyughat, keresi a kalandot, és folyton beszél, akkor is, ha nem kérdezik. Apám így is szeretett engem, de anyám soha, egyetlen gesztusával sem mutatott szeretetet irántam.

Azon a napon, amikor elvesztettem apámat, lényem egy részét is elvesztettem vele. Lelkem összement, mint a megsavanyodott tej, és ottmaradt a szívem közepén rothadni.

Apám elment, hogy segítséget kérjen a királytól. Felvállalta, hogy átkel a sűrű erdőn, át a végtelen síkságon, míg elér Saxum várába. A korona azonban nem hallgatta meg könyörgését, és Alexander unokabátyám üzenetet küldött, hogy apámat felségárulásért felakasztották. Mert nyíltan szólni mert, hogy a királynak többet kellene tennie.

Xander megpróbálta megmenteni, de a király főtanácsadójaként nem tehetett többet.

Raf nagybátyám azóta is nélkülözhetetlen, és bár támogatott engem, én még mindig apám ölelésére vágyom. De nem maradt más belőle, mint egy medál: családi örökség, amit esküként viselek, ami minden egyes napon arra emlékeztet, mit vesztettem el.

És ki az én bánatom okozója.

Így hát, miközben a korombeli lányok azzal töltik napjaikat, hogy szerelemről ábrándoznak, én azzal foglalkozom, hogy megtanuljam, miként kell politikai játszmákban részt venni, miközben továbbra is megőrzöm a nemesség illemtudó viselkedését.

Ha fel akarod gyújtani a poklot, meg kell tanulnod a saját játékában legyőzni az ördögöt.

A fejemre helyezett képletes korona majdnem ugyanolyan nehéz, mint a tudat, hogy mindenki sorsa attól függ, hogy én megfelelően átlátom-e a dolgokat.

A Faasa-családot túl sokáig hagyták uralkodni. Hatalmuk és befolyásuk az idők folyamán folyamatosan hanyatlott; már nem elsősorban az emberekről és az országról szól, hanem az élvezetek habzsolásáról és kapzsiságról.

Ezért megyek az udvarba. És minden tőlem telhetőt megteszek, amit meg kell tennem, hogy megmentsem a népemet, és igazságot szerezzek azoknak, akiket elvesztettünk.

Ám csak órákkal később értem meg egészen.

Ez az utolsó éjszakám Silvában.

Szívem staccato ritmusban dobog, ahogy felhúzom vastag, fekete csizmámat, és vállamra terítem köpönyegemet. Szoros kontyba tűzöm tarkómon sűrű, rakoncátlan hajamat. Fejemre húzom a csuklyámat, a tükörbe nézek, meggyőződöm arról, hogy az anyag eltakarja az arcomat. Hálószobám ajtajára pillantok, látom, hogy rá van tolva a retesz. Ezután hirtelen megfordulok, és elindulok az ablak felé.

Szobám az emeleten van, de nem szokatlan nekem a magasság, mert már egy tucatszor megtettem ezt az utat az érdes kőfalon. Tüdőm összeszorul, felszínesen lélegzem, adrenalin ömlik ereimbe, ahogy lefelé haladok. Végül lábam a fűre toppan.

Mindig kockázatos kilopózni, de ezt a kockázatot ezerszer is vállalnám.

Egy pillanatig kőmereven állok, biztos akarok lenni abban, hogy senki nem hallotta, ahogy elhagytam a szobámat. Aztán megkerülöm az elhanyagolt birtokot, óvatosan, az árnyékban maradva. Végül elérem a régi macskaköves utcát, és felnézek a rozsdás, három ember magasságú kapura. Ujjaim fájnak, ahogy a fémet markolom, izmaim égnek, ahogy felfelé húzom magam az egyenetlen vasfelületen. Végre sikerül átlendítenem a lábamat a tetején, és leugrom a másik oldalon.

Szívem összerándul, amikor a talpam szilárd talajt ér. Aztán már ott sem vagyok, sietek a járdán, még jobban összehúzom magamon a csuklyás köpönyeget, és nagyon remélem, hogy útközben senkivel sem találkozom.

Húsz percig tart, amíg elérek a város peremén lévő árvaházba. Kicsi, düledező épület, nulla támogatást kapnak, és nincs elég hely, de Daria, a nő, aki az árvaházat vezeti, az egyik fő kapcsolatom és tudom, hogy minden, amit titkon neki juttatok, jó kezekbe kerül.

– Remélem, ez elég lesz, és meg tudtok élni belőle addig, amíg nem juttatok nektek újra pénzt – mondom, és megszorítom Daria vállát, ahogy átveszi a pénzt és a kis kosár kenyeret, amit a kezébe adtam.

Szipog, szeme csillog a kiskonyha gyér gyertyafényében.

– Köszönöm, Sara. Én nem… nem tudok…

Suttogása rögtön elhal, hogy odakintről egy hang hasít a levegőbe.

Szívem görcsbe rándul, lélegzetem elakad, tekintetem rögtön a sötét folyosóra mered, és nagyon remélem, hogy a zajt nem valami gyerek okozta, aki elkóborolt az ágyából.

Senki nem tudhatja meg, hogy itt vagyok.

– Most mennem kell – mondom, azzal visszahúzom a kezem, és újra felteszem a csuklyámat. – Amint tudok, üzenetet küldök nektek. Addig is vigyázz magatokra!

Daria a fejét rázza.

– Már eddig is nagyon sokat tettél értünk.

Az óra jelez. Tudom, mennyi az idő. A nap hamarosan felbukkan a horizonton, fényében fürdeti a földet, eltünteti a sötétséget, és azzal együtt az én álcámat is.

– Mennem kell – ismétlem halkan, és kinyújtom a kezem, hogy megöleljem. Gyomrom összerándul, ahogy karját körém fonva szorosan átölel. – Ne felejts el engem, Daria!

– Soha. Soha nem felejtelek el.

Nevet. Bár üresen cseng a hangja.

Elhúzódom, a konyha végébe, a kijárat felé tartok, kezem a hűvös sárgaréz kilincsen.

– Vigyázz magadra, királynőm! – súgja Daria a hátam mögött.

A szívem kihagy egy dobbanást.

– Senkinek nem vagyok a királynője. Én leszek az, aki elégeti a koronát.

2. FEJEZET

Tristan

– TRISTAN! – GYERMEKI HANG suhan át az udvaron, felnézek. A szomorúfűz törzsének támaszkodva ülök, kezemben rajzszén, ölemben nyitott vázlatfüzet. Nadrágom szárába törlöm ujjaimat, fejemet hirtelen mozdítva kilendítem arcomból az előrehullott hajtincseket.

A kisfiú beugrik az udvarra, közvetlenül előttem áll meg, ruhája lóg rajta, és piszkos, mintha egész nap valamelyik titkos föld alatti alagútban futkározott volna.

Abban, amelyet én mutattam meg neki.

– Szia, kistigris! – mondom, és vidámság tölti el a lelkem.

Önfeledt mosolyra fakad, borostyánsárga szeme csillog, homloka vékony verejtékrétegtől fénylik.

– Szia! Mit csinálsz? – kérdezi, és lepillant az ölembe.

Kihúzom magamat, becsukom a vázlatfüzetet.

– Rajzolok.

– A karodra? – kérdezi tetoválásaim felé nézve, amiket nem lehet teljesen látni, mert hosszú ujjú tunikám takarja. Csak egy kis rész látszik ki a krémszínű vászon alól.

Szám széle felfelé moccan.

– Talán.

– Anya azt mondja, hogy ezek a dolgok szégyent hoznak rád – mondja, hangját lehalkítva. Olyan közel hajol hozzám, hogy az orra szinte az alkaromat érinti.

Undor tör rám attól, hogy egy koszos szobalány úgy gondolja, joga van kimondani a nevemet.

Oldalra hajtom a fejem.

– És te mit gondolsz?

– Én?

Kihúzza magát, feszengve alsó ajkába harap.

– Nekem elmondhatod. – Előrehajolok, közelebb hozzá. – Nagyon jól tudok titkot tartani.

Szeme megvillan.

– Azt hiszem, én is szeretnék ilyet.

Szemöldököm megrebben.

– Csak a legbátrabb kistigrisek kaphatnak.

– Én bátor vagyok – jelenti ki mellkasát kidüllesztve.

– Akkor jó. – Bólintok. – Amikor egy kicsit idősebb leszel, és ha még mindig szeretnéd, keress meg!

– Simon! – szisszen egy női hang, majd a hanghoz tartozó nő előreszalad, szeme egyre tágabbra nyílik, ahogy minket néz. Amikor közelebb ér hozzánk, hirtelen megáll, fekete szoknyája a földet söpri, ahogy mélyen térdet hajt előttem. – Fenség, elnézést kérek, hogy a fiam megzavarta!

Államon remeg egy ideg, bosszúság forr zsigereimben.

– Egészen mostanáig nem zavart.

– Látod, mama? Tristan kedvel engem – szól Simon.

A nő zihál, még mindig térdet hajtva kinyújtja a kezét, szorosan karon ragadja a fiát.

– Szólítsd meg őfenségét illendően, Simon!

– Miért? Te soha nem szólítod fenségnek – mondja Simon, és a homlokát ráncolja.

A nő válla megfeszül.

Gyomrom ég, végigsimítok a szemöldökömön a hajvonalamtól az arcom közepéig, érzem a kiemelkedő hús vékony rétegét.

Nem kellene aggódnia, amiért a fia elmondta. Mindketten tudjuk, hogyan neveznek engem a hátam mögött. Mindenki így hív, bár soha nem mondják a szemembe. Ahhoz túl gyávák. Inkább titokban mondják ki, suttogásuk átitatja a kőfalakat, és már a csend is ítéletével fojtogat.

– A Tristan teljesen jó, kistigris. Nyugodtan szólíts csak így! – Felállok, közben leporolom a nadrágomat. – De csak ha ketten vagyunk. Nem akarnám, hogy más is rászokjon.

– Simon! – csattan az anyja hangja. – Menj haza! Most!

Simon előbb az anyjára néz, aztán rám. Enyhén bólintok, Simon vigyorog.

– Viszlát, fenség!

Azzal hirtelen sarkon fordul és elfut.

Az anyja még nem egyenesedett fel, ott áll pukedlizve. Abban a pillanatban a főkapu felől hangos zűrzavar hallatszik. Erre kihúzza magát, és a zaj felé fordul. Közelebb lépek hozzá, kinyújtom a kezem, álla alá simítom a tenyerem, visszafordítom az arcát magam felé. A fakó nap kis szeletei bukkannak elő a felhők mögül, a fényben megcsillannak ezüstgyűrűim.

– Kara! – szólítom halk, mély, szinte doromboló hangon, és ujjaimmal selymes, sötét bőrét simítom.

Lélegzete elakad, ahogy egymás szemébe nézünk.

Egyre szorosabb a fogásom, annyira, hogy felszisszen.

– Nem adtam neked engedélyt, hogy felállj.

Zihálva veszi a levegőt, újra térdet hajt, és lefelé néz. Lenézek rá, fia korábbi szavai viharként kavarognak tudatomban.

– A fiad azt mondja, szeretsz rólam beszélni. – Egy lépést teszek felé, a cipőm orra a szoknyája szegélyét érinti. – Vigyáznod kell, hogy miket mondasz, Kara. Nem mindenki ilyen megbocsátó. Nyilván nem akarnád, hogy elterjedjen a hír, hogy elfelejtetted, hol a helyed. Megint. – Lehajolok hozzá. – Igaz, hogy azt hiszed, szégyen vagyok?

Megrázza a fejét.

– Csak gyerek. Szeret mindenféle történetet kitalálni.

– A gyerekeknek hihetetlen képzelőerejük van, nem igaz? Bár… – Kezem mozdul, ujjaim a tarkójára siklanak. Élvezet jár át, ahogy a teste remeg az érintésem alatt. – Ha van valaki, aki tudja, mit jelent a szégyenletes tett, akkor az éppen az ő édesanyja.

Rámarkolok a tarkóján szorosan összetűzött fonatokra, és erővel húzom a haját. Elégedettség terjed testemben, ahogy felzihál a fájdalomtól. Előrehajolok, háta ívbe hajlik, orrom oldalról az arcához simul.

– Azt hiszed, nem tudom? – mordulok rá.

Nyöszörög, megfeszül a gyomrom a gyönyörtől.

– Azt hiszed, olyan ostoba vagyok, mint mindenki más, aki a várkastély termeinek padlóját koptatja? Azt hiszed, hogy nem látom a hasonlóságot?

– Ké… kérem… – dadog, keze a mellkasomhoz nyomódik.

– Mmm… – mordulok. – Neki is így könyörögtél? – súgom a fülébe, szabad kezem a torkára markol. A bejárati kapuk mellett álló királyi őrség felé fordulok, látom a körülöttük gyülekező járókelőket. Néhányan futólag ránk pillantanak, de ahogy ránk néztek, ugyanolyan gyorsan el is kapják rólunk tekintetüket, inkább sietve távoznak.

Mindannyiuknak van annyi esze, hogy nem avatkoznak bele.

– Ne kövesd el azt a hibát, hogy összetévesztesz a bátyámmal! – folytatom, ujjaimat tincsei közé fúrva. – És eszedbe ne jusson még egyszer elfelejteni, hol a helyed, különben nagyon szívesen emlékeztetlek rá. – Elengedem a torkát, addig nyomom a fejét, amíg a földre rogy; kezét előrelendíti, hogy tompítsa esését. – És vele ellentétben engem egyáltalán nem érdekel, mennyit könyörögsz.

Felegyenesedek, felveszem a vázlatfüzetemet, lenézek rá, élvezem a látványt, ahogy a lábam előtt kushad.

– Most már felállhatsz.

Szipog, ott áll, ruháját porolja, fejét lehajtva bámulja a földet.

– Menj! – mondom, és lazán legyintek. – Meg ne lássalak itt többé!

– Fenség – hebegi.

Megfordulok, mielőtt befejezhetné, amit esetleg mondani akart. A fűzfa árnyékába megyek, törzsének támaszkodom, a kéreg a hátamba váj. Xander, a bátyám és személyes testőre, Timothy sétálnak ki a kastély ajtaján, az udvarra lépnek. Automobil gördül be a kapun.

A kíváncsiság tart a helyemen, lábamon mintha ólomcsizma lenne, az árnyékból figyelek. Ujjaim megfeszülnek a vázlatfüzetemen, ahogy a jelenetet szemlélem. Xander az autó felé halad, kinyitja az ajtót. Vékony, szőke hajú nő. Lila kalap alól pislog ki. Mosolyogva kiszáll, aztán oldalra lép.

Majd egy másik finom, női kéz jelenik meg, és egy másik nő, aki Xander tenyerébe helyezi ujjait.

A gyomrom összerándul, fájón lüktet. Tudom, hogy azonnal el kellene mennem innen, de képtelen vagyok mozdulni.

Mert ott van.

Megérkezett a leendő királyi hitves.

3. FEJEZET

Sara

EGÉSZ ÉLETEMBEN A SZEMEM előtt voltak a Saxum királyságát ábrázoló festmények. Egy ilyen kép otthon, a nagybátyám fogadótermében a kandalló fölött lóg: elég sivár festmény, dühös viharfelhők tornyosulnak egy sötét vár fölött. Azt a várat a tizenhatodik században építették; az azóta eltelt idő alatt teljesen fekete lett. Mindig is úgy gondoltam, hogy a látványt a művészi hatás kedvéért egy kicsit eltúlozták. Kiderült azonban, hogy a kép meg sem közelíti a valóságot.

A király sofőrje végigvezeti az automobilt Saxum város utcáin. Nők mellett haladunk el, akik férfiak karján nevetnek, mintha minden a legnagyobb rendben lenne a világgal, mintha semmi gondjuk nem volna. Boldog tudatlanságban élnek, fogalmuk sincsen, hogy alig ötpercnyi gyaloglással olyan helyre érnek, ahol a macskaköves utakat földutak váltják fel, a nők széles karimájú kalapok helyett koszos főkötőt viselnek, csont és bőr testüket pedig ócska, szakadt göncök takarják.

Vagy talán pontosan tudják, de az a valóság egyszerűen nem érdekli őket.

– Semmi sem fogható az igazihoz, ugye? – kérdezi Sheina, legjobb barátnőmből lett udvarhölgyem. Felsóhajt, kinéz az ablakon, szőke haja kikandikál kalapja széle alól. – Egész életünkben hallgattuk róla a sok szóbeszédet, de ez tényleg félelmetes látvány.

A kastély felé biccent. A várkastély sziklaszirten magasodik, hosszú, kanyargós út végén. Buja, zöld erdő veszi körül mindkét oldalon.

A festmények tényleg nem a valóságot mutatják.

Úgy tűnik, hogy az országnak ez a része borús homályba burkolózik; nagyon éles a különbség ahhoz a napsütéshez képest, amely egykor a silvai növényeket éltette. Szorongás könyörtelen energiája emészti zsigereimet, ahogy az utcákat szegélyező épületek helyett immár platánok és fenyők suhannak el az automobil ablaka előtt; örökzöldek illata hatol az utastérbe, intenzív növényi aroma facsarja az orromat.

Az út összeszűkül, szorongásom egyre növekszik, gyomrom összeszorul, és együtt lüktet szívem felgyorsult dobásával, amikor meglátom, hogy a várhegy a dühös hullámokkal csapkodó Vita-óceán partján áll, és ez az egyetlen befelé vezető út. És egyben az egyetlen kifelé vezető.

– Szerinted igaz, amit mondanak? – kérdezi Sheina, és felém fordul.

Homlokomat ráncolva nézek rá.

– Attól függ, mire gondolsz.

– Arra, hogy a halott királyok szellemei kísértenek a vár folyosóin – mondja ujjait mozgatva az arca előtt.

Erre felnevetek, bár az igazat megvallva ez már nekem is eszembe jutott.

– Sheina, túl idős vagy már ahhoz, hogy még mindig higgy az ilyen ostoba kísértethistóriákban.

Oldalra billenti a fejét.

– Tehát azt mondod, hogy nem?

Borzongás fut végig a gerincemen.

– Hiszek a babonában. Ugyanakkor azt is szeretném hinni, hogy amikor valaki elhagy minket, a lelke is távozik, hogy megpihenjen a mennyek országában.

Bólint.

– Vagy a pokolban – teszem hozzá, és szám sarka enyhén felfelé moccan. – Ha az illető történetesen azt érdemli.

Sheina önkéntelenül kuncog, de rögtön a szájához kap, elfojtja a hangot.

– Sara, nem szabad ilyeneket mondanod!

– Csak mi ketten vagyunk, Sheina – felelem, és mosolyom egyre szélesedik, ahogy vállat vonok, és közelebb hajolok hozzá. – Nem tudsz titkot tartani?

Gúnyolódik.

– Kérlek! Kislány korod óta soha, egyetlenegyszer sem árultam el senkinek egyetlen csínyedet, sem rossz cselekedetedet sem.

Visszadőlök az ülés támlájához, fűzőm acélmerevítői a bordáim közé ékelődnek.

– Lehet egy megátalkodott lányból királynét csinálni?

Sheina ajkát csücsöríti, kék szeme felcsillan.

– Veled, Sara, bármi lehetséges.

Melengető elégedettség telepszik a mellkasomra, nagyon örülök, hogy a nagybátyám megengedte, hogy magammal hozzam Sheinát. Az ismerős arc segít enyhíteni a vállamra nehezedő feszültséget.

Sheinát kislány korom óta ismerem, együtt nőttünk fel a családom birtokán. Az édesanyja szobalány volt nálunk, Sheina és én pedig azzal töltöttük nyári napjainkat, hogy kiosontunk a mezőkre, friss bogyós gyümölcsöket szedtünk, és történeteket találtunk ki arról, hogyan keresünk mérgező bogyókat, és hogyan viszünk ilyeneket a fiúknak, akikre haragudtunk.

Az egyik első lecke azonban, amit apám megtanított nekem, az volt, hogy tartsd közel magadhoz a barátaidat, és még közelebb a titkaidat. Tehát, bár szeretem Sheinát, igazságaim nehéz terhét nem bízom rá.

Még előtte is szerepet játszom, ő pedig nem tudja ezt.

Lassan, fokozatosan lassulunk, már nem szaladnak olyan gyorsan a fák, aztán az autónk megáll. A kastély udvarának bejáratát övező két toronyra pillantok. A kő sötétszürke, a korábbi esőtől nedves, vagy talán csak foltos, az évek koptatták ilyenre. Sötétzöld borostyán kúszik fel a tornyok oldalán, egészen a meredek tetőig, és kis, üvegtelen ablakokban tűnik el.

Egészen biztos vagyok abban, hogy kilátók.

Azon tűnődöm, vajon édesapám ugyanezt gondolta-e, amikor megérkezett ide. Vajon ő is tele volt-e reménnyel, vajon szívét bátorság dobogtatta-e.

Mellkasomban a hiány üressége sajog.

– Megérkeztünk, milady – jelenti be a sofőr.

– Igen, látom, köszönöm – felelem. Gerincem kiegyenesedik, végigsimítok világoszöld utazóruhám szoknyáján.

A vaskapuk nyikorognak, a kapu szélesre tárul, a királyi gárda katonái sorakoznak az udvar két oldalán; egyenruhájuk fekete és arany, mellükön a címer ordító oroszlánt ábrázol. Ugyanez a kép díszíti Gloria Terra zászlóját.

A Faasa-család címere.

Nagyon ideges vagyok, de igyekszem ezt egyáltalán nem mutatni. A katonák merev arcát nézem, ahogy az automobil újra megindul, majd a kapun belül ismét megáll. Tucatnyian lézengenek az udvaron, mind minket bámulnak, de ezen kívül nincs semmiféle formaság, semmi ceremónia.

Férfiak kis csoportja áll előttünk, az alacsonyabbat azonnal felismerem. Megkönnyebbülés árad szét bennem, amikor meglátom, hogy unokatestvérem, Xander közeledik hozzánk.

Az ajtó kinyílik, először Sheinának segítenek, majd Xander felém nyújtja a kezét. Ruhám csipkéje csuklómhoz érve megzizzen, ahogy tenyerébe helyezem ujjaimat, és lelépek a földre.

– Xander – köszöntöm. Ő meghajol, ajkához emeli kezemet és megcsókolja.

– Régen láttalak, unokahúgom – szólal meg, és felegyenesedik. – Jól utaztál?

Mosolygok.

– Attól tartok, hosszú és kényelmetlen volt az utazás. De örülök, hogy itt lehetek.

Nyelvével csettint.

– És az apám? Jól van?

– Amilyen jól csak lehet. Sajnálatát fejezi ki, hogy nem kísérhetett el.

– Megértem. – Xander meghajtja a fejét. – Gyere! Hadd mutassalak be őfelségének!

Addig húzza a kezem, amíg az belesimul a karja hajlatába. Vörösesbarna öltönyt viselő férfihez vezet. Jóképű. Mosolya egyre szélesedik markáns arcán, miközben tekintetével lassan végigpásztázza az alakomat.

Annyi mindent megtudtam a királyi családról az évek során, hogy egyetlen pillantásból felismerném mindegyiküket, annak ellenére, hogy még soha nem találkoztam velük. Ezt az embert gondosan nyírt, barna hajáról, széles mellkasáról, óriási termetéről, szemének szokatlan, borostyánsárga árnyalatáról, ezen vonások együtteséről rögvest azonosítom.

III. Michael Faasa király, Gloria Terra uralkodója.

Tűz emészti mellkasomat, gyűlölet csöpög zsigereimben, ahogy térdet hajtok előtte. Szoknyám csipkeszegélye a kövezetre ér.

– Felség!

– Lady Beatreaux! – Hangja mély dübörgés, visszhangzik az udvaron. – Sokkal jobban nézel ki, mint képzeltem.

Felegyenesedek, de lehajtom a fejem, nehogy meglássa az arcomon az ingerültség villanását.

– Ön nagyon kedves, felség.

Álla mozdul, biccent, kezét zsebre téve néz.

– Tudod, találkoztam az apáddal.

Hagyom, hogy mosolyom kiszélesedjen, annak ellenére, hogy apám említése a gyötrelem görcsét görgeti végig rajtam.

– Micsoda öröm lehetett számára az ön társaságát élvezni!

A király szeme megvillan. Kiegyenesedik, vigyor terjed szét az arcán.

– Igen, nos… úgy tűnik, hogy az öröm visszatérül, mivel most én élvezhetem a te… társaságodat.

Elégedettség terjed mellkasomban, felmelegíti ereimben a vért, nagybátyám hangja suttog gondolataimban.

Minél gyorsabban nyered el a kegyeit, annál gyorsabban nyered el a bizalmát is.

Michael előrelép, közvetlenül elém áll, olyan közel, hogy érzem ruhájának keményítőillatát. Lehajol, hosszú csókot nyom az arcomra. Gyomrom összerándul ettől a végtelen szemtelenségtől, gyorsan körülnézek az udvaron, hogy lássam, mit gondolnak erről az emberek; kíváncsi vagyok, vajon itt ez természetes viselkedés, vagy valami különleges, ami csak nekem szól. De a hatalmas udvaron lévő néhány ember közül senki nem néz ránk, bár érzem, hogy folyamatosan figyelnek.

A király végighúzza kezét a derekamon.

Megengedem az érintést, mert tudom, hogy nincs más választásom. Semmit nem lehet megtagadni a királytól, és nem akarom, hogy nehéz esetnek lássanak. Tovább szemlélem a környezetemet, a várudvar egyik sarkában gyönyörű szomorúfüzet látok. Lelógó ágai mögött a törzsnek dőlve egy alak áll. Ő egyenesen engem néz.

Gyomrom összeszorul.

Michael király súg valamit a fülembe, én pedig egyetértően hümmögök, bár nem tudnám megmondani, mit mondott. Túlságosan lefoglal ennek az idegennek a látványa, tekintete magához vonz. Tudom, hogy el kéne fordítanom róla a pillantásomat, de képtelen vagyok rákényszeríteni magam, hogy ezt megtegyem. Kihívás van annak a férfinak a szemében, mozdulatlanná merevít. Gerincemet megdermesztő, idegeimet irritáló érzés, és azt kívánom, ő legyen az első, aki megadja magát, és másfelé néz. Természetesen nem teszi. Egyszerűen vigyorog, lazán a fatörzsnek dől, végigsimít sűrű, zabolátlan, obszidiánfekete haján, félresöpri homlokáról a kusza fürtöket.

Nem kapok levegőt, ahogy végigpásztázom sápadt arcának éles vonásait; amint megérinti állát, látom, hogy ujjait ezüstgyűrűk díszítik, alkarján tintafoltok virítanak. Szívem ki-kihagy néhány dobbanást, amikor észreveszem a szemöldökcsontja felett kezdődő, arcán végighúzódó heget, ami ebből a távolságból alig látható, és fakónak tűnik jádezöld szeme élénkségéhez képest. Átható tekintettel figyel.

A nyugtalanság görcse fokozódik, amikor rájövök, ki ő.

Még ha nem is töltöttem volna éveket a Faasa-család tanulmányozásával, hírneve megelőzte: az indulatkitöréseiről szóló pletykák és a furcsa tevékenységeiről híresztelt történetek Gloria Terra legtávolabbi sarkaiba is eljutottak.

Azt mondják, legalább annyira veszélyes, mint amennyire tébolyodott, és határozottan arra utasítottak, hogy a lehető legnagyobb távolságot tartsam tőle.

Tristan Faasa.

A király öccse.

A sebhelyes herceg.

4. FEJEZET

Tristan

– MILYEN A NŐ?

Éles tekintettel pillantok Edwardra, akit az emberek többsége a legközelebbi barátomnak gondolna, konkrétan az egyetlen barátomnak. Az igazság azonban az, hogy nekem nincsenek barátaim, mert a barátságok ingatagok, és a legtöbb ilyen kapcsolat puszta időpocsékolás. Mindazonáltal ő a legközelebbi bizalmasom és az egyetlen, akiben eléggé megbízom ahhoz, hogy megtűrjem magam mellett. Az, hogy tábornok a király hadseregében, csak plusz előny, mert lehetővé teszi, hogy hozzáférjenek bármihez, amire szükségem lehet, de senkinek ne tűnjön fel, hogy valójában nekem van szükségem az adott dologra.

Szikár testét a terem másik oldalán álló széken pihenteti, szőke haja eltakarja szemöldökét. Lepillantok a nehéz faasztalra, kisimítom ujjaim között a rizspapírt, és ügyelek arra, hogy szépen és szorosan be legyen csomagolva, ami benne van, mielőtt leragasztom.

– A nő… – Elhallgatok, ujjaimat összedörzsölve eltávolítom bőrömről a gandzsa ragacsos maradványait, a zöld rügyek apró, bőrömön maradt darabjait. – Egészen középszerű.

Hátradőlök, megragadok egy gyufaszálat, végighúzom a barna Lucifer-doboz durva szélén; a láng élénk narancssárga fényét nézem. Csak arra összpontosítok, figyelem, ahogy végigég a fapálcika, a hőség egyre erősödik, már a bőrömet égeti. A cigaretta végéhez érintem a lángot, nagy slukkot szívok belőle, mielőtt hagyom, hogy elaludjon.

– Michael Faasa menyasszonya „középszerű”? – nevet Edward.

Hümmögök, és magam elé képzelem azt a lányt, aki ma korábban bejött a vár kapuján. Tágra nyílt szem, dús, zabolázatlan haj. Úgy nézett ki, mint aki nagyon meg akar felelni. Felbosszantott az édes mosolyával és azzal, ahogy a szempilláját rezegtette, amikor Michaelre nézett.

De nem a bátyám miatt pirult el.

– Azt beszélik az udvarban, hogy igazi szépség – folytatja Edward.

– Az én mércém sokkal magasabban van, mint az udvaré – válaszolom. Felemelem a lábamat, az asztallapra teszem, fekete csizmám koppan, ahogy egyik bokámat a másikon keresztezem. – Látványnak kellemes, de ami a többit illeti, teljesen haszontalan.

– Mi kellene még azon kívül, hogy szép? – Edward vállat von. – Elmés társalgás?

Székestől hátradőlök, olyannyira, hogy már a fazettás mennyezetet bámulom; fázom, bár a terem sarkában lobog a tűz. Talán csak a bensőm miatt van… ahol a szívem volt egykor, ott most semmi nincs, csak tátongó fájdalom, amely káoszra vágyik, és arra, hogy ezt a zűrzavart égni lássa.

Számhoz emelem a spanglit, mélyet szívok belőle, a füst a tüdőmbe árad, és olyan nyugalmat ad, amit az idegeim enélkül sosem érnek el.

– Edward, nagyon nyugtalanító, mennyire alábecsülöd a nők elvetemültségét. Mindegyik nőszemély igazi báránybőrbe bújt, álnok kígyó. Nincs kivétel. Ezt soha, egy pillanatra se felejtsd el!

Ajkát csücsöríti, a homloka ráncolódik, gerince pedig kiegyenesedik, majdnem mintha megsértettem volna.

– Te mindig mindenből olyan nagy ügyet csinálsz!

Füstöt fújok a levegőbe.

– És mindig mindenben igazam van.

Ingerültség marja a gyomromat, amiért így beszél, de megróni most annyi energiát emésztene fel, amennyit nem találok magamban, ezért elhalasztom a dolgot máskorra, és majd később, hasonló hangulatban emlékeztetem. Most szeretném, ha inkább elmenne.

Sosem tartoztam azok közé, akik mások társaságára vágynak. Talán azért, mert gyerekkoromban mindenki látta rajtam, hogy egy kicsit más vagyok, mint a többiek, bármennyire is igyekeztem beilleszkedni.

De még ha nem is vették észre rajtam, a bátyám gondoskodott róla, hogy megtudják.

Előrelendülök a székkel, lába a padlóhoz csapódik, a rezgés végigfut a testemen.

– Hagyj magamra!

Hirtelen megtorlásra vágyom. Meg kell szabadulnom azoktól az emlékektől… abból az időből maradtak velem, amikor tehetetlen voltam, és ki voltam szolgáltatva Michaelnek és a falkájának.

Nem hivatalos összejövetel van, amelyen lady Beatreaux érkezését ünneplik.

Azért nem hivatalos, mert én nem vagyok hivatalos rá. Nem kívánják a jelenlétemet.

De még ha meghívtak volna is, nem arról vagyok híres, hogy betartom a nemesség szabályait, és erősen kétlem, hogy számítanak a megjelenésemre. Pontosan ezért toppantam be.

Mindenki itt van, aki a királyságban számít valamit. Magas rangú tisztviselők, hercegek, vikomtok a közelből, az udvar minden hölgye és ura. Nevetés és csevegés visszhangzik a nagyterem magas mennyezetéről és kőoszlopairól, kristálypoharak koccannak gazdagon felékszerezett kezekben, és kipirult arcok árulkodnak arról, milyen szinten ittas a társaság.

Bátyám elöl, emelvényen ül, két oldalán két üres szék. Bort kortyolgat, az embereket nézi.

Mindig is ilyen volt, gyerekkorunkban is. Mindig mindenki felett kellett állnia, mindig szép és elbűvölő akart lenni, azt akarta, hogy mindenki őt csodálja, és nem érdekelte, ezért kiket kell eltaposnia.

Undor kavarog a gyomromban, felfelé kúszik a torkomon, amikor azt látom, hogy a szolgálólánnyal flörtöl, aki megtölti kupáját, hogy még többet ihasson.

Árnyékban maradok, gondosan vigyázok arra, hogy ne hívjam fel magamra a figyelmet. Látni akarom, ahogy az őzikeszemű kis lady Beatreaux belép az oroszlán barlangjába. És nem kell sokáig várnom, mert a dupla tölgyfaajtó kinyílik, és megjelenik a nő. Fejét magasan tartja, tökéletes loknikban feltűzött, fekete haja keretezi tejfehér arcát.

Ruhája ragyog, ahogy előrelépdel; jól áll neki a zöld, kiemeli bőrének halványságát, és hazudnék, ha azt mondanám, hogy nem vonja magára mindenki figyelmét. Nincs olyan ember a teremben, aki ne fordulna felé. Úgy vonzza a tekinteteket, mint gyertyaláng a molylepkéket. A tömegen át egyenesen bátyám felé tart.

Mögötte az a vézna, homokszőke lány lépdel, akivel érkezett. A lány hirtelen megbotlik, lába beleakad sógornőm ruhájának szegélyébe, mindketten meginognak.

Lady Beatreaux arca eltorzul, ahogy hátranéz.

Nagyon kis időre… alig egy pillanatra hull le az álarc, aztán az arca kisimul, megint az a lágy, vonzó kifejezés jelenik meg rajta, de tudom, mit láttam, és olyan izgatottság tör rám, hogy bizsereg a gerincem. Határozottan felkeltette az érdeklődésemet.

Sőt, ez az érdeklődés tovább fokozódik, amikor megáll a bátyám előtt, és diszkréten elpirul, majd elfoglalja a helyét mellette. Bátyám szeme csillog, ajka felfelé görbül, ahogy nézi.

Tetszik neki.

A sötét faltól elrugaszkodva kilépek a fénybe. A tömeg ugyanúgy kettéválik előttem, ahogy előtte kettévált. Az én utamat azonban döbbent felszisszenések és sóhajok kísérik.

Az emberek nagy ívben elhúzódnak tőlem, mert aggódnak, mi fog történni, ha nem ezt teszik.

A sebhelyes hercegről szóló pletykák elburjánzottak a királyságban, és bár a legtöbb ilyen szóbeszédnek semmi alapja nincsen, puszta kitaláció, némelyikben ott van az igazság némi morzsája, és rájöttem, hogy minél jobban félnek tőlem, annál kevésbé bámulnak meg.

És egyelőre, legalábbis nekem, ez pontosan megfelel.

Ahogy az emelvényhez közelítek, bátyám arca láthatóan elkomorul, és minden idegszálammal tudatában vagyok annak, hogy ez azért van így, mert megjelenésemre egyáltalán nem számított. Mert bár az emberek félve néznek rám, akkor is az én akaratom érvényesült, nem az övé. Mert itt vagyok.

Leülök mellé a magas háttámlájú bársonyszékbe, belesüppedek, bal bokámat jobb térdemre téve azt a látszatot keltem, hogy nagyon unatkozom.

– Tristan, nem számítottam rá, hogy itt látlak. Hadd mutassam be leendő királynédat! – mondja Michael, és a mellette ülő lady Beatreaux felé int.

Odapillantok, valami megfeszül a zsigereimben, amikor a szemébe nézek. Átnyúlok a bátyám öle felett, kezemet nyújtom, szám sarka felfelé moccan. Igazán illetlenség átnyúlni a király öle felett, és úgy beszélgetni valakivel. Lényem egy része felettébb csodálkozik, hogy Michael semmit nem tesz ellene. Nyilván azért nem, mert azzal magára vonná a figyelmet, ráadásul rossz színben tüntetné fel magát. Nem engedheti meg magának, hogy nyilvánosság előtt kijöjjön a sodrából. Az nem passzolna a karizmájához.

Lady Beatreaux kínosan hosszú pillanatokig nézi kinyújtott kezemet, majd ujjait tenyerembe helyezi. A meglepetés apró izgalma dobban bennem, ahogy ajkamhoz emelem kis kacsóját, és puha csókot nyomok rá.

– Üdv, kedves húgom!

Michael gúnyosan felhördül:

– Ne ijeszd el a hölgyet, várj ezzel addig, amíg legalább két hete itt lesz!

– Sara – súgja a hölgy, mintha meg sem hallotta volna bátyám szavait.

Erre összevonom a szemöldökömet.

– Szólítson csak Sarának! Hiszen hamarosan a család tagja leszek.

Kellemes mosoly fut át az arcán, de nem éri el a szemét, és ezzel csak tovább fokozza addig sem csekély kíváncsiságomat.

– Ne is fáradj azzal, hogy szívélyes legyél Tristannel, kedvesem! – mondja Michael. – Hamarosan úgyis eltűnik abban a mocsokban, ahol játszani szeret, ahol elemében van, és nem is emlékszik majd arra, hogy találkozott veled.

Állizmaim megfeszülnek, harag forrong bennem, véremben lüktet, vénáimat égeti.

Sara közelebb hajol, felsőteste majdnem teljesen Michael ölében van, ahogy iszapos barna szemével egyenesen rám néz.

– Fájdalmat okoz nekem.

Lenézek, és csak ekkor tűnik fel, hogy még mindig fogom a kezét, olyan szorosan, hogy ujjperceim elfehéredtek. Azonnal elengedem.

– Igazán? – Vigyorgok. – Ilyen könnyen?

Sara szeme összeszűkül.

– Ebből elég legyen! – mordul Michael.

Felnevetek, hátradőlök a székemben, figyelmemet a soiree illusztris társasága felé fordítom. Könyökömet a bársonykárpitú szék karfáján nyugtatva az államat dörzsölöm, többnapos borosta súrolja bőrömet.

Lady Beatreaux a lehető legunalmasabb témákról folytat beszélgetést a bátyámmal: hogy milyen az időjárás itt Silva klímájához képest, hogy élvezi az autózást, és hogy a vasárnapi misére együtt mehetnek-e, vagy menjen inkább az udvarhölgyeivel.

Csak fél füllel figyelek, szívem hevesen dobog, amikor a terem egyik hátsó sarkában észreveszek egy sötét alakot.

Edward büszkén áll néhány méterrel arrébb, keze a derékövén, öltözékében országunk fekete-arany színeit viseli, bal vállát aranyszínű szőtt zsinór díszíti, mellkasán családom címere.

Tekintetünk találkozik, az árnyékban álló idegen felé pillantok.

Követi tekintetemet, pontosan látom, mikor érti meg, mire gondoltam. Elindul az alak felé. Aztán hirtelen éles sikoly hasít a levegőbe, olyan fülsiketítő, hogy a hátamon feláll a szőr.

– Az ég szerelmére! – kiáltja valaki.

Edward ekkor már rohan a tömegben, a látszat fenntartásának minden kísérlete szertefoszlott, megragadja az alakot, földre teperi. Az idegen térdre rogy, a csuklya hátracsúszik a fejéről. Hosszú, mocskos haj hull a betolakodó vállára.

Nő az illető.

Nehéz puffanás hallatszik, utána döbbent zihálás és újabb sikolyok. Az emberek hátraugranak, vonásaikat elemi rémület torzítja el.

És mintha lassított felvétel lenne, a tárgy, amit a nő szorongatott, előregurul az emelvény felé, és majdnem pontosan Michael trónja előtt áll meg.

Bátyám felugrik a trónjáról, szeme döbbenten tágra nyílik, dermedten bámul le lord Reginald levágott fejére, a kiguvadt szemre, a kéken kilógó nyelvre, az elmetszett nyaki inakra, a hosszú vérnyomra.

– Mit jelentsen ez? – kérdi Michael.

Edward felrángatja a nőt, talpra állítja, egyik kezével a háta mögé csavarja csontos csuklóit, a másikkal a haját markolva arra kényszeríti, hogy Michael szemébe nézzen.

Pulzusom felgyorsul, ujjaimat egymáshoz illesztve figyelem a jelenet kibontakozását.

A nő gonosz mosollyal néz, szeme üveges, tekintete eszement.

– Ez figyelmeztetés neked, III. Michael Faasa.

– Figyelmeztetés? Ugyan kitől? – bődül Michael.

A nő még szélesebb vigyorra húzza a száját.

Michael keze ökölbe szorul, állán rángatóznak az izmok. Elszakítom róla a tekintetemet, leendő hitvesét nézem, arra számítok, hogy rémülten mered maga elé, és önző módon élvezni akarom félelmét, sőt élvezkedni benne, mintha napoznék, és azt akarom, hogy ez az élvezet éltessen engem egész éjszaka.

De nem. A hölgy némán ül, feje oldalra billentve, tekintetében kíváncsiságot látok. Tartása tökéletes. Mintha egyáltalán nem hatna rá a látvány.

Érdekes.

– A királyod vagyok! – csattan Michael hangja.

A nő kétrét görnyed, szájából rikoltó, éles röhögés ömlik a feszült csendbe. Edward felrántja, erősebben szorítja a nő koponyáját.

A nő a földre köp.

– Nekem te nem vagy a királyom!

Ekkor Xander lépj ki a tömegből, gyors léptekkel a mániás nő előtt terem.

– Ki tette ezt lord Reginalddal? Te voltál?

A nő vigyorog, feje annyira oldalra hajlik, hogy úgy néz ki, mintha kettétört volna a nyaka.

– Bármit megtennék, hogy őfelségének örömet okozzak.

Xander keze gyors. A levegőbe hasít, csattanás visszhangzik a falakról, a nő arca oldalra nyekken.

– Elég! Hagyd beszélni! – emeli fel Michael hirtelen a kezét. Lenéz a nőre. – Már így is árulást követtél el. Nyilván tudod, hogy a büntetésed halál. Fejezd be az üzenetet, te mocsok, aztán rohadj el a várbörtönben!

– El fog jönni érted – feleli a nő éneklő hangon. Teste mintha remegne.

– Kicsoda?! – kérdi Michael.

A nő mozdulatlanná merevedik. Feje alig láthatóan előrebiccen, szája olyan széles mosolyra húzódik, hogy minden egyes feketére szuvasodott fogát látni lehet.

– A lázadó király.

5. FEJEZET

Sara

A KIRÁLY MAGÁN DOLGOZÓSZOBÁJA olyan szép, mint a várkastély többi helyisége. Mélylila bársonykárpitok takarják a sötét mahagónibútorok szinte minden tenyérnyi felületét, a mennyezetet részletgazdag festmények borítják. A pénz árad a falakról.

Maga a helyiség tágas, majdnem akkora, mint az én egész magánlakosztályom, de lenyűgöző méreteivel együtt is fullasztó.

Magas, vékony királyi testőr áll vigyázzban Michael íróasztala mögött, Michael az asztal előtt áll, és annak lapjára támaszkodik. Tekintetével Xandert követi, aki fel-alá járkál a helyiségben, olyan súlyos léptekkel, hogy nyomot hagy a vastag szőnyegen.

Az anyakirálynét sehol sem találjuk, még csak nem is találkoztam vele, Tristan herceg pedig eltűnt, miután a levágott fej a lábunk elé gördült. Őszintén szólva meglepődtem, hogy egyáltalán eljött, mivel azt mondták nekem, hogy ritkán jelenik meg az udvarban. De már két napja itt vagyok, és már kétszer láttam.

Gyomrom összerándul, feszengek a helyemen. Örülök, hogy most nincs itt. Nagyon nyugtalanító. Úgy bámul rám, mintha a lelkem legsötétebb zugaiba látna. Vagy talán arról van szó, hogy az ő sötétsége szólít, és próbálja elérni az én lelkem legsötétebb részeit.

– Xander, túl sokat aggódsz. Gyújts rá egy szivarra, és nyugodj meg! – mondja Michael, azzal kinyitja az íróasztala szélén álló kis cédrusfa dobozt.

Egy szivart a szájába vesz, a másikat Xander felé nyújtja, aki átveszi, és éles pillantást vet a királyra.

Az unokatestvérem aggódik. Tisztán látszik ez abból is, hogy a szeme sarkában szarkalábak jelennek meg, és minden múló másodperccel egyre mélyebbek a ráncok a homlokán. Csontos ujjait végighúzza gyérülő, őszülő haján, és ha éppen nem azzal foglalkozik, akkor kerek szemüvegét tolja vissza a helyére, mert hirtelen mozdulataitól folyton lecsúszik az orrán.

– Szeretnék Raf bácsikámmal beszélni – szólok közbe.

Csak erre tudtam gondolni a nagyteremben lezajlott jelenet óta. Nem számítottam arra, hogy a peremvidéken felkelés zajlik, hogy egy titokzatos férfi meg akarja szerezni magának a trónt, és nagyon, de nagyon szeretnék többet megtudni erről. Csodálom azt a vak hűséget, ami az áruló nő lelkéből áradt, csodálom, hogy hajlandó volt olyan nagy áldozatot hozni a vezéréért. A kíváncsiság furdalja az oldalamat.

És ki kell derítenem, mindez veszélyezteti-e az én terveimet.

A tudatlanság legrosszabb formája az, ami elkerülhető lenne, mégis előfordul. Nem hagyom, hogy én is ebbe a csapdába essek.

A nagybátyám pedig tudni fogja, mit kell tenni.

Xander felém fordul, bár szavait a királyhoz intézi.

– Sire, nem hiszem, hogy biztonságos az adott körülmények között kommunikációt folytatni ilyen érzékeny témáról.

Rosszalló pillantásától hirtelen forróság önt el.

– Elmondom apámnak – folytatja, és úgy határoz, hogy inkább egyenesen hozzám szól.

– Unokabátyám, inkább szeretnék én magam beszélni vele. Biztosan nagyon aggódik majd, amikor tudomást szerez erről a hírről.

Xander elkomorul.

– Sara, nem azért vagy itt, hogy a saját óhajaidat add elő nekünk. Hanem azért, mert a király menyasszonya vagy. Annyi a feladatod, hogy leülj, szép legyél, és hagyd, hogy én intézzem a dolgokat. Apám tudni akarja majd, hogy biztonságban vagy-e, én pedig tájékoztatni is fogom róla.

Gyomrom összerándul, de visszaülök a helyemre, kezemet összekulcsolva az ölembe ejtem.

Michael figyelmesen néz engem, üveges tekintete áthatol az arca körül gomolygó füstön.

– Xander, ne beszélj ilyen durván a hölggyel!

Xander hirtelen felé fordul, keze mintha irányíthatatlanul mozogna a levegőben.

– Ön nem aggódik, sire? Reginald halott. Egy mocskos sakál bejutott az udvarba, és Reginald levágott fejét felséged lába elé gurította, aztán valami „lázadó királyról” rikácsolt.

Michael felegyenesedik, izmai megfeszülnek.

– Igen, tudom. Mindannyian jelen voltunk.

Tekintetem közöttük cikázik. Sakálnak nevezte azt a nőt? Arcom megmerevedik erre a becsmérlő névre. Nem titok, hogy a nincsteleneket nevezik így ebben az országban. De ezt a gúnynevet ilyen nyíltan említve hallani, mintha körülményeik miatt azok az emberek nem lennének méltóak arra sem, hogy nevük legyen, mintha nem érdemelnének tiszteletet… Ez erősen ütközik az én erkölcsi elveimmel, és haraggal tölt el.

– Mindazonáltal ez nem illendő társalgási téma egy gyönyörű hölgy jelenlétében – mondja Michael, és rám kacsint.

Xander bólint, és megint végigsimít a haján.

– Igen. Úgy értem, természetesen nem. Timothy – csattan a hangja, és a dolgozószoba egyik sarkában álló királyi testőrhöz fordul –, kísérje vissza lady Beatreaux-t a lakosztályába!

Keserű csalódás ez nekem, de nem vagyok meglepve, hogy elküldenek. Nem vagyok ostoba. Semmi fontosat nem fognak előttem mondani, különösen addig nem, amíg Michaellel nem vagyunk házasok, és ha őszinte akarok lenni magamhoz, lényeges dolgokban valószínűleg még azután sem fognak beavatni. A nők nem kapják meg ugyanazt a tiszteletet, mint a férfiak; mintha annak, ami a lábaim között van, bármi köze lenne az agyam működéséhez vagy az információfeldolgozási képességemhez.

Már amúgy is legszívesebben kitéptem volna a szemgolyóimat, amiért kénytelen voltam ezt a két idiótát hallgatni.

Felállok, és a király felé mozdulok.

– Felség!

Állam alá simítja a kezét, felfelé mozdítja arcomat. Mereven állok.

– Sara, kedves, sajnálom, hogy nem tudtuk jobban megismerni egymást. De tudod, mit mondanak… a türelmes várakozás elnyeri méltó jutalmát.

Halvány mosolyt erőltetek magamra.

– Mindig azt mondták nekem, hogy a türelem rózsát terem.

Szeme felvillan, és ezt jelnek veszem.

Sarkon fordulok, szoknyám suhog bokám körül, ahogy a nehéz faajtóhoz lépdelek. Timothy, a királyi testőr szorosan a nyomomban halad. Egyenruhájának fekete-arany színe kiemeli bőrének mély barnaságát; nagyon különbözik azoktól a világos bőrű emberektől, akiket eddig láttam ezen a vidéken.

– Timothy, ugye? – Hangom a vár termeinek hideg kőfalairól visszhangzik.

Szeme sarkából rám néz, de egy szót sem szól.

– Idevalósi?

Hallgat.

– Úgy értem, Saxumban született?

Néhány hosszú pillanat telik el válasz nélkül. Felsóhajtok.

– Rendben. Értem. Nem szeret beszélgetni. Xander azt a nőt emlegette. Azt a… bizonyos sakált…

A szó érdes a nyelvemen, Timothy reakcióját figyelem. Nem várok szóbeli választ, csak azt remélem, hogy az arca valamiféleképpen elárulja, mit gondol.

De nem. Jó kiképzést kapott.

– Néma? – kérdezem ajkamat összeszorítva. – Vagy csak nem szabad beszélnie?

Szája sarka megrándul.

– Őszintén szólva ez szörnyen hangzik – folytatom. – Nem zavarja? Mármint, hogy parancsba kapta, hogy meg sem szólalhat.

Ismét oldalra pillant, ahogy közeledünk a palotának ahhoz a szárnyához, ahol magánlakosztályom van. Megáll, amint elérjük az ajtómat.

Kinyújtom a kezem, a fémkilincs durván simul az ujjaimhoz. Timothy az ajtóm mellé lép. Háta egyenes, tekintetével végigpásztázza a területet. Belemerevedek a mozdulatba, gyomrom összeszorul.

– Egész éjjel itt akar állni az ajtóm előtt?

Felvonja az egyik szemöldökét.

– Értem, értem. Nincs beszéd. – Elmosolyodok. – Értem.

Lehajtja a fejét, mintha meghajolna, én pedig beosonok a lakosztályomba, és becsukom magam mögött az ajtót. A mosoly rögtön lehervad az arcomról, ahogy átmegyek a szalonon. Sheinát keresem.

Nem találom, ezért feltételezem, hogy már lefeküdt.

Jó.

Egy nő a börtönben ül, és ha senkitől nem kapok válaszokat, én magam fogom megtalálni őket.

6. FEJEZET

Sara

SIKERÜLT ELJUTNOM A CSELÉDEK szállására, bár nem állt szándékomban. Ez a várkastély elég nagy és egy kicsit félelmetes; nehéz a folyosókon titokban navigálni, ráadásul úgy, ha az ember nem is tudja, hova megy. Szorongás feszíti testemet deréktájt, és csak remélni tudom, hogy nem felejtem el, merre jöttem, és visszatalálok lakosztályomba.

Tompa hangok szűrődnek át a sötét termen túlról, nincs más fény, csak a boltíves ablakok közé helyezett kis fáklyák világítanak. Lépteim elakadnak, szívem hevesen ver. Nem számítottam arra, hogy ilyen késő éjszaka bárkivel is találkozom, de nem lett volna szabad ilyen ostobának lennem. Mindig vannak, akik a folyosókon járkálnak.